Джорджия Боковън
Брак по сметка

Превод от английски: Моника Христова, 1995

chitanka.info

Глава първа

Никой не трябва да умира през август — не и на двадесет и шест години — още повече, когато се казва Даян Тейлър.

Думите отекваха в съзнанието на Кристин Тейлър като молитва на страха и отчаянието.

Не и Даян. „Моля те, Господи, не моята хубава сестричка! Не позволявай това да се случи. Нека остане просто кошмарен сън.“

Крис отвори ципа на чантата, с която беше влязла в къщата преди по-малко от половин час, и изсипа съдържанието й върху леглото. С треперещи ръце започна да преглежда купчината, като отделяше бельото. След това отиде до старинната тоалетна масичка, дръпна рязко горното чекмедже и без да гледа, напълни ръцете си с коприна и сатен. После смъкна дрехите от първите три закачалки в гардероба, грабна чифт обувки с нисък ток и захвърли всичко в куфара.

Разбира се, това е кошмар, убеждаваше тя себе си, докато натъпкваше дрехите, за да може да затвори ципа. След уикенда, който току-що беше прекарала, полагаше й се и някакъв кошмар.

Но не и такъв. Болеше прекалено много. Беше време да се събуди.

Погледна часовника на нощното шкафче. Полетът й за Сакраменто беше след по-малко от час и половина. Тя прокле недалновидността си да купи апартамент в най-отдалечената от летището част на Денвър. Ако изпуснеше този полет, щеше да й се наложи или да изчака до сутринта, или да лети до Сан Франциско и оттам да се прехвърли на друг самолет. И в двата случая щеше да е прекалено късно, ако се съдеше по съобщението на майка й.

Как можеше Даян да умира в такъв обикновен ден?

Как беше могла Крис толкова лесно да промени резервацията си за вечерния полет в неделя от Канзас Сити за понеделник сутринта, така че да се наспи добре? Тогава изглеждаше толкова логично, идеалното решение, но да отиде на работа директно от летището означаваше, че тя е била далеч от телефонния секретар вкъщи пет, а не четири дни.

Крис потрепери, когато си помисли колко близо беше до това да отложи изслушването на съобщенията с още един ден. Беше се прибрала изтощена, нямаше сили дори да си направи сандвич с фъстъчено масло. След трите поредни конференции извън щата през уикендите й се събираха двадесет и два дни непрекъсната работа, без да й се вижда краят. Като мениджър по продажбите на новата светла бира, която компанията „Уейнсрайт Брюинг“ трябваше да представи на пазара след два месеца, тя знаеше, че успехът или провалът щяха да зависят до голяма степен от работата, свършена през подготвителния етап. Въпреки че и вкусът на изделието беше важен, той не беше нищо в сравнение с образа, който представяше продукта. Случаят с хладилниците за вина беше урок по маркетинг, който никой в индустрията нямаше скоро да забрави.

Тя беше тръгнала вече към вратата, когато някакъв непреодолим импулс я накара отново да се обади на майка си. Вече три пъти беше опитвала, но никой не й отговаряше. Пусна чантата на плочките и се върна при телефона в дневната. Докато чакаше да я свържат, в ума й отново изникна сцената отпреди час.

В продължение на пет минути се беше опитвала да не обръща внимание на светещата червена лампа на телефонния секретар, после беше въздъхнала примирено и беше превъртяла касетата.

След познатия сигнал беше прозвучал един също толкова познат глас:

— Кристин, майка ти е. Нямаш представа колко презирам тези проклети машинки. Искам да знаеш, че ако не беше толкова важно, щях да затворя.

Беше типично за майка й да поздравява и да заплашва в същото време. Крис се беше преместила в Колорадо преди десет години, защото смяташе, че разстоянието може да спаси малкото, което беше останало от взаимоотношенията между майка и дъщеря. На двайсет и две години всичко изглеждаше възможно.

— Сестра ти ме помоли да се обадя. Според нея, ти може би ще искаш да знаеш, че тя лежи тук в болницата. Припомних й колко си заета с тази твоя работа и колко трудно ще ти бъде да се откъснеш от нея, но тя настояваше, че трябва да знаеш. Както и да е, лекарите смятат, че положението изобщо не е обещаващо за бебето… нито за Даян. Тя иска да дойдеш, но аз й казах да не разчита прекалено много. Ти правиш само това, което искаш. Винаги е било така.

Лекари? Бебе? Сакраменто? Какво, по дяволите, ставаше? Крис беше говорила със сестра си наскоро. Тя се напрегна да си спомни точно кога се беше чула за последно с Даян. Сърцето й подскочи. Наистина ли е било през май? Преди три месеца и половина?

Даян й беше звъннала в деня преди собствения си рожден ден, защото знаеше, че Крис го помни и винаги го отбелязва с телефонно обаждане и голям букет пролетни цветя. Беше казала, че отива извън града и не иска да пропусне обаждането на Крис, нито пък да остави цветята да украсяват прага й, докато отсъства. Беше накарала Крис да й обещае, че ще изпрати два пъти по-голям букет следващата година като компенсация за този.

Преди да затвори телефона, Даян се беше впуснала в сложни обяснения относно някакви проблеми с телефонните линии. Накрая беше казала на Крис да не се безпокои, ако не може да се свърже, а да й изпрати кратка бележка по пощата. Веднага след като пристигнела, Даян щяла да й се обади.

Сега всичко идваше на мястото си, макар че тогава изглеждаше доста странно — но съвсем не обезпокоително или заслужаващо внимание. Крис нямаше никакви причини да не вярва на Даян, те никога не бяха крили нищо една от друга.

Досега.

Останалата част от разговора им беше посветена на настоящия мъж в живота на Даян — колко добре се чувства от това, че е самостоятелна и колко й харесва да живее в Лос Анжелис. Изобщо не беше споменавала за някакво бебе или, не дай боже, за връщане в Сакраменто.

Крис беше опитвала няколко пъти да се обади, но винаги попадаше на записано съобщение, че телефонът на Даян е откачен и тя няма нов номер. И тъй като нямаше нищо важно за казване, Крис беше решила да не пише и да опита да се свърже по-късно.

Какво, по дяволите, трябваше да означава това „Не изглежда обещаващо за Даян или за бебето“? Колко типично за майка й да бъде загадъчна и дори когато ставаше дума за нещо важно — да протака, за да оставя чувство за вина.

Следваше съобщение от приятел, а после отново гласът на майка й:

— За бога, Кристин, къде си? Сестра ти се нуждае от тебе. Сега!

Нотката на страх в гневния глас на майка й беше накарала Крис да потрепери. Тя погледна към часовника над телевизора. Осем и половина. Стомахът й се сви, докато ставаше и прекосяваше стаята. Преди колко часа се беше обадила майка й? Преди колко дни?

Тя изключи телефонния секретар, вдигна слушалката и набра цифрите, които принадлежаха на Хариет Тейлър още отпреди раждането на Крис.

Никакъв отговор. Въпреки че й изглеждаше цяла вечност, сигурно не беше изминала и минута, откакто Крис стоеше обзета от колебание. Дали майка й не преувеличаваше? А ако не преувеличаваше? Крис не можеше да поеме риска. Тя започна да телефонира на различни авиокомпании.

Крис отново погледна към часовника, а после към куфара до входната врата. Изчака телефона да позвъни за шести път и тъкмо беше готова да затвори, когато един задъхан глас отговори:

— Домът на Тейлър. — Беше Мадлин Давалос, приятелка на майка й, която живееше заедно с нея.

— Мадлин, Крис е. Майка ми е оставила съобщение…

— О, Крис! — възкликна тя. — Толкова се радвам, че най-после си се върнала. Майка ти се беше поболяла от притеснение. Тя ще бъде доволна, че си тук. Къде си? На летището ли? Искаш ли някой да те посрещне?

— Вкъщи съм си, Мадлин. Току-що чух съобщението и исках да разбера какво става…

С болка в гласа Мадлин каза:

— Трябва веднага да дойдеш, Крис. Докторът каза, че не й остава много време. Майка ти е в болницата. И двете сме там денонощно. Аз се отбих само за да взема нови хапчета.

— Какъв лекар? — попита Крис, която се опитваше да свърже неразбираемите подробности.

— Монро. Той е онко… онко… лекарят по ракови заболявания, който лекува Даян.

— Даян е болна от рак? — промълви Крис.

— Откриха го, когато тя отиде на преглед за бебето. — Гласът на Мадлин се пречупи. Настъпи мълчание, после се чу сподавено хлипане. — Тя иска да те види, Крис. Непрекъснато пита дали си пристигнала.

— В коя болница е?

— В същата, в която постъпи баща ти, когато получи инфаркт.

— Имаш ли телефона?

Мадлин млъкна.

— Кристин, имаш време или да се скараш с майка си по телефона, или да дойдеш и да видиш сестра си, преди да умре. Нямаш време и за двете.

— Кажи й, че идвам — омекна накрая Кристин. Щеше да остави слушалката, но нещо я накара да каже: — Мадлин?

— Да?

— Кажи на Даян, че я обичам… и съжалявам, че не съм била с нея през това време.

— Тя го разбира. Просто побързай.

— Тръгвам. — За минута тя се поколеба дали да съобщи на Мадлин с кой полет пътува и да помоли някой да я чака, но след това се отказа. Мадлин щеше да бъде достатъчно заета с Хариет. Ако Крис стигнеше навреме, от летището можеше да уреди кола под наем, която да я чака в Сакраменто. Ако не, там щеше да вземе такси.

Куп объркани спомени се промъкваха покрай отчаянието й и намаляваха безумната тревога на Крис, когато тя се отклони от магистралата и тръгна към болницата по тъмните, обградени с дървета, улици. Крис не само приветства спомените, тя се хвана като удавник за тях, за да спре да мисли какво ще завари, когато отново види Даян.

Преди десет години Крис не беше просто напуснала Сакраменто — беше избягала. Няколкото пъти, когато се беше връщала, не бяха помогнали на раните да заздравеят. При всяко посещение й стигаше само да прекрачи прага на къщата, за да разбере, че причините, които я бяха накарали да напусне, никога нямаше да бъдат премахнати от нещо толкова лекуващо като времето. Накрая, преди четири години, след едно особено ожесточено скарване, тя се беше отказала и беше отстъпила Калифорния на майка си.

Но сега разбираше, че беше изоставила и Даян. Никога не беше имала такова намерение. Крис вярваше във всяка дума, която изричаше тогава пред сестра си: разстоянието ще ги разделя само физически, но в сърцето, душата и съзнанието те ще останат както досега — дори по-близки, докато шестнайсетгодишната тогава Даян не навършеше осемнайсет, за да дойде да живее заедно с Крис.

Само че не бяха включили в плановете си гаджетата, колежа и работата. Никога не заживяха заедно, след като Крис напусна Сакраменто. И несъзнателно бяха повярвали, че винаги могат да го направят, или ако невинаги, то поне през следващите четирийсет или петдесет години. Тази вяра ги беше направила самонадеяни.

Можеше ли обаче да са се отчуждили толкова много, за да си помисли Даян, че повече не може да се обади на сестра си? Възможно ли беше? Тази мисъл разтърси Крис.

Тя почти беше подминала болницата, когато забеляза познатата сграда и се изправи на спирачките. Това, което преди беше едно отделение, сега беше станало цял комплекс — още едно доказателство за разрастването на града. Тя паркира и се отправи към входа със свито сърце.

„Моля те, Господи! — молеше се тя наум. — Моля те, моля те, моля те, нека все още да е жива! Толкова много неща имам да й казвам! Не искам някакво чудо, просто достатъчно време, за да й кажа, че я обичам. Моля те, Господи!“

Лошо осветеното фоайе беше празно. Стъпките й отекваха силно върху покрития с плочки под, докато се приближаваше към регистратурата.

Някъде в лабиринта от офиси зад бюрото се чуваше тракането на пишеща машина. Крис натисна сребърния звънец на плота и зачака. Минаха няколко секунди. Тя позвъни отново.

— Ало? — каза тя, облегната на плота.

— Кристин! — извика я някакъв глас зад нея. — Ти ли си?

Крис се обърна. Срещу нея стоеше тъмнокоса жена.

— Мадлин?

— Оглеждах се за тебе.

— Как е тя? — попита Крис. — Няма значение. Просто ми кажи къде е. После ще ми разкажеш всичко останало.

— Ще те заведа при майка ти. — Мадлин говореше толкова тихо, че Крис трябваше да се напряга, за да я чуе.

— Не съм дошла заради нея… — Крис забеляза подутите очи на Мадлин и преглътна трудно поради заседналата в гърлото й буца.

— Ела с мене — каза Мадлин и протегна ръка към Крис.

— Кажи ми…

— Не съм аз тази, която трябва да ти го каже.

— Моля те, Мадлин — помоли тя. — Не искам да го чуя от майка си.

Възрастната жена се втренчи в Крис за няколко секунди. Очите й бяха пълни със сълзи. Тя повдигна рамене и накрая просто каза:

— Нея вече я няма.

— Какво искаш да кажеш с това „нея вече я няма“? — попита Крис, като с усилие се опитваше да говори твърдо и се стараеше да вярва, че с разума си може да задържи по-далече немислимото. Сестра й не можеше да бъде мъртва! Подобни неща се случваха само на другите хора. Хора, за които четеше във вестниците, трагедии, които те натъжават, докато не обърнеш страницата и не откриеш обява за разпродажба на телевизори, какъвто искаш да си купиш.

— Тя почина… преди десет минути.

— Десет минути? — попита сковано Крис. Какво беше това? По-малко време, отколкото беше необходимо, за да се освободи пистата; по-малко време, отколкото трябваше на пътниците преди нея да слязат от самолета или да уреди колата под наем да я чака, когато пристигне в Сакраменто. — Не ти вярвам — каза тя и цялата й защита рухна. Тя се облегна тежко на стената. — Не мога да повярвам.

Мадлин прегърна Крис.

— Зная. Исках да ти кажа по-рано, но Даян не ми разреши. Беше сигурна, че всичко ще се оправи. Не искаше да те безпокои. Знаеш каква е… каква беше.

Крис се отдръпна. Не беше толкова наивна, за да смята, че нищо в живота не може да повали сестра й, но да повярва, че има нещо, което не й дава да се изправи никога отново на крака, изглеждаше като предателство.

— Сигурна ли си, че е мъртва? Тя е истински борец — настояваше Крис. — Беше борец от деня, в който се роди.

— Зная. Но сега това не беше достатъчно.

Раменете на Крис увиснаха примирено.

— Защо не е казала на никого?

— Знаеше, че ще се опитаме да я убедим да направи аборт. Даян си беше просто Даян. Тя наистина вярваше, че е непобедима. Мислеше, че ракът може да бъде овладян, докато роди бебето. Но това, което й беше останало, бяха само седем месеца. — Мадлин извади от джоба на полата си носна кърпичка и избърса очите си. — До миналата седмица майка ти дори не знаеше, че Даян е в града.

— Можела е да отиде другаде. Защо е дошла тук? Тя мразеше този град също като мене.

— Там, където е била, не е могла да намери лекар, който да се грижи за нея. Затова се е обадила на д-р Линден. Казал й да дойде в Сакраменто, за да я лекува. После обаче решил, че трябва да повика д-р Монро, защото ракът се развивал бързо. Те опитаха всичко, Крис… — Тя спря, за да изтрие отново очите си. — Що се отнася до това, че не ти се е обадила, за да й помогнеш, сигурна съм, че го е направила, за да не те тревожи, а не защото е смятала, че няма да я подкрепиш.

— Да ме тревожи… да ме тревожи?! — извика Крис и се отдръпна сърдито от Мадлин. Приносителят на съобщението по някакъв начин беше обвързан с него и се беше превърнал в удобна мишена за обвинения. — Отказвам да повярвам, че е дошла в тази проклета болница, за да умре само с тебе и майка до леглото й, просто защото не е искала да ме тревожи. Не е логично. Сигурно има нещо друго.

Мадлин поклати тъжно глава:

— Не зная какво да ти кажа. Ако мога по някакъв начин да го направя по-леко за тебе…

Гневът на Крис изчезна толкова бързо, колкото се беше появил.

— Кажи ми, че не е истина — примоли се тя.

— Бог знае, че бих искала. Тя ми беше като собствена дъщеря.

Няколко минути изминаха в мълчание. Постепенно Крис започна да забелязва заобикалящата я среда. Тракането на пишещата машина беше спряло, някаква жена стоеше на регистратурата със загрижено изражение на лицето си.

— Искам да я видя — заяви Крис.

— Ще те заведа — кимна Мадлин.

Крис бутна тежката дървена врата и когато тя тихо се отвори, застана закована на прага. Погледът й мигновено се насочи към леглото и към неподвижната фигура под жълтите завивки. Дори и на неясната светлина не можеше да си внуши, че сестра й е просто заспала. Остави вратата да се затвори зад нея и изчака щракването, което й показа, че вече е сама, извън полезрението на любопитния свят, който все още вярваше, че на сутринта слънцето ще изгрее, свят, който все още различаваше доброто от злото.

Нямаше никакви цветя, нито картички, нито балони — никакви пожелания за скорошно оздравяване на пациента. Очевидно тези, които знаеха, че Даян е в болница, бяха наясно, че тя е дошла тук да умре.

Крис се приближи до леглото и погледна лицето на сестра си. Болката беше издълбала дълбоки бръчки около очите и устата й и тя изглеждаше по-скоро на петдесет, отколкото на двайсет и шест години. Двайсет и шест. Единствените хора, които умираха от рак на двайсет и шест години, бяха онези от филмите по телевизията. Подобни неща не се случваха в реалния живот. Не и в живота на Крис. Не и в този на Даян.

Но сега се бяха случили.

Крис се опита да изглади бръчките около очите на Даян, после я целуна и посегна към ръката й.

— По дяволите, Ди — каза тя със задавен глас. — Ти си го криела през цялото време, не можа ли да почакаш още десет минути? Не знаеше ли колко ще ме заболи, ако си отидеш, без да мога да ти кажа сбогом? — Тя затвори очи, като отчаяно искаше да не запомня сестра си в този вид. Не искаше да си я спомня така. Искаше да си спомня усмивката й, очите й, които сякаш танцуваха, трапчинките на бузите й. — Аз щях да те изчакам.

От окото й се отрони една сълза, която падна безшумно на опънатия жълт чаршаф и образува неправилен кръг.

— Бих направила всичко за тебе… всичко, за което би ме помолила.

Зад гърба на Крис се чу тихото бръмчене на мотор.

Тя настръхна. След четири дълги години звукът от инвалидния стол на майка й си оставаше все така познат.

— Тя помоли — каза Хариет, като се придвижи от тъмното на светлото. — Това бяха последните й думи.

Колко типично за майка й да й отнеме дори тихото сбогуване с единствения й скъп човек!

Крис се обърна, готова за борба. Думите заседнаха в гърлото й. Хариет Тейлър беше остаряла много, откакто я беше виждала за последен път. Въпреки че гърбът й беше все така изправен, артритът беше продължил да разрушава останалата част от тялото. Изглеждаше два пъти по-малка, крехка и уязвима. В очите й имаше тъга, която разсея и последния гняв на Крис заради натрапването й.

— Надявам се, че наистина мислеше това, което току-що каза на сестра си — продължи Хариет. — Да изпълниш всичко, което тя поиска от тебе.

— Разбира се.

— Добре. Това ще улесни нещата.

В съзнанието на Крис прозвуча някакво предупреждение.

— Защо просто не ми кажеш какво е искала Даян?

Хариет се втренчи в мъртвата си дъщеря и остана дълго време така, сякаш не осъзнаваше присъствието на тази, която все още беше жива. Накрая отново вдигна поглед към Крис, а в очите й имаше следа от стария огън.

— Помоли да вземеш сина й и да го отгледаш като собствено дете.

Глава втора

— Бебето е живо? — невярваща попита Крис. — Мислех, че Мадлин каза…

— Медицината вече може да се справи със седмачета.

Хариет обърна инвалидната си количка, за да не е с лице към Даян. Когато погледна Крис, закри с ръка лицето си, за да не се виждат очите й.

— Е, той не е много за гледане, но и не очаквах да бъде.

— Виждам, че все още си вярна на характера си, майко. Никога не очаквай много, за да не бъдеш разочарована.

— Надявах се възрастта да промени егоцентризма ти, Кристин. Външният му вид няма нищо общо с наследството. Ракът на Даян е нарушил нормалния му растеж.

— Какво означава това? — Крис се опитваше да говори твърдо, но дори и тя усещаше в гласа си нотки на страх.

— Не се притеснявай, напълно развит е. Много е малък, това е всичко. Мисля, че казаха около деветстотин грама.

— Деветстотин грама! — Тя ахна и се опита да си представи нещо толкова малко — чантата й тежеше повече, новото коте на съседа й беше по-голямо. Крис погледна към сестра си.

— Тя знаеше ли?

— Разбира се.

Крис беше обхваната от гняв заради невъзвратимата загуба.

— Не разбирам защо не е прекъснала бременността си. А защо е пожертвала живота си за такова бебе? А, майчинският инстинкт на феминистката. Колко трогателно!

Крис изгледа майка си отровно.

— Искаш да поспорим за майчинските инстинкти ли, майко? Ако не се лъжа, ти току-що загуби дъщеря си. — Тя не продължи.

— Печелиш — каза тихо Хариет.

Крис усети да я обхваща триумф и се засрами. Даян заслужаваше нещо по-добро.

— Правила ли си някакви приготовления?

— Не. Тя ме помоли…, но аз просто не можех. — Думите й прозвучаха съвсем безсилно.

„Не ме карай да те съжалявам — ядоса се Крис. — Нуждая се от гнева си, за да преживея това.“ Вече беше безполезно. Гневът й беше отминал, беше останала само всепоглъщаща тъга.

— Аз ще се заема — каза тя и пусна безжизнената ръка на сестра си.

Крис последва колата на майка си по булевард Фрийпорт и после по Тринайсето авеню. Двуетажната къща не беше боядисвана, откакто Крис я беше виждала за последен път. Избелялата зелена боя мълчаливо свидетелстваше колко отдавна е било това.

Беше израснала тук, беше играла в парка отсреща, беше кръщавала патиците, които живееха в езерцето, беше посещавала училището зад ъгъла. Но не беше ходила в колежа, който се намираше на около половин километър от тях. Беше общински колеж, който не беше достатъчно добър за децата на Хариет и Хауърд. Приятелите им можеха да си помислят, че детето е тъпо или че не са толкова богати, колкото изглеждаха. В квартал, където социалното положение зависеше от подобни неща — а положението беше единственото нещо, което имаше майка й — и двете възможности бяха еднакво неприятни.

След двете години, прекарани в Милс Колидж, където беше учила и Хариет, Крис тайно се беше прехвърлила в Бъркли — скромен наглед бунт, който беше завършил с експлозия, след като Хариет разбра какво е направила, и заплаши, че ще спре издръжката й. Крис не се прекърши и обяви независимостта си. Завършването на колежа се отложи с година и половина, защото сама се издържаше, но задоволството, което я изпълваше, си струваше всеки час сервиране по заведенията.

Докато растеше, Крис понякога се чудеше дали е възможно хората да бъдат алергични едни към други. Ако беше така, тя и майка й определено попадаха в тази категория. Никога не бяха на едно мнение, за каквото и да е. Това, което за Крис беше бяло, за Хариет беше черно. Майка й беше заклета републиканка; веднага след като стана пълнолетна, Крис се регистрира като демократка. Крис обичаше да ходи на кино, а майка й го смяташе за глупост.

Без значение колко се беше старала да угоди на майка си, никога не беше достатъчно — роклята не била подходяща за празненството, внимателно сресаната й коса била сплъстена, разговорите й били глупави и скучни. Накрая Крис престана да се старае и разстоянието между тях се увеличаваше с всяка изминала година.

Крис спря зад колата на майка си. Помогна на Мадлин да свали с елеватора тежката инвалидна количка и се погрижи майка й да влезе и да бъде настанена удобно с обичайната си чашка бренди в ръка. После взе един лист от масичката за телефон и я попита дали има някакви специални инструкции, които трябва да предаде на погребалната агенция.

— Искам преди възхвалата да бъде изсвирен „Чудна благодат“, а след нея „Уединена разходка с теб“.

Въпреки че бяха същите химни, които Хариет настояваше да бъдат изпълнени на погребенията на майка й и баща й, а също и на съпруга й, Крис си ги записа, защото знаеше, че майка й обича нещата да бъдат вършени по този начин — стриктно, осланяйки се повече на записки, отколкото на памет, за да има доказателство и някой друг, който да обвинява, ако нещо не стане както трябва.

— И, разбира се, преподобният Котъл ще изнесе службата и… и…

Крис вдигна поглед от листа. По страните на майка й се стичаха сълзи. Тя се полюшваше наляво-надясно и клатеше глава.

— Майката не трябва да погребва децата си. Не е правилно, не е естествено — продума Хариет.

Крис коленичи до майка си и нежно взе една от сбръчканите й ръце:

— Защо не направим едно кратко опело? Ще бъде много по-лесно.

— По-лесно за кого?

— За всички — въздъхна Крис.

— Този път няма да можеш да се измъкнеш лесно.

Крис се изправи. Ако не направеше нещо, цяла нощ щяха да се препират.

— Добре, майко. Ще го направим както ти искаш.

— Искам ковчега да бъде покрит от бели рози.

Белите рози не бяха любимите цветя нито на майка й, нито на Даян. Даян харесваше по-прости — цветя — лалета, нарциси и люляк. Ярки цветове, неправилна форма от тези цветя, които пъхаш във вазата и ги оставяш сами да намерят мястото си.

Боже, наистина ли правеше това? Все пак говореха за сестра й. Нежната, добра Даян. Как можеше на нея да се случи подобно ужасно нещо? Защо беше избрала да умре сама?

А къде беше копелето, което й беше направило детето? Защо не беше тук да помогне поне за погребението?

— Сигурно искаш да кажеш — няколко бели рози? — попита Крис. — Все пак няма да има ковчег.

— Какво говориш? Разбира се, че ще има.

— Не и когато кремираш някого.

Хариет дръпна ръката си от тази на Крис:

— Да не си се побъркала?

— Така би искала Даян. Знаеш го толкова добре, колкото и аз. Тя се опита да те убеди да кремираме татко.

— Няма да позволя да сложат дъщеря ми в някаква ваза.

— Няма да я сложим въз ваза. Ще разпръснем праха й над океана.

В момента, в който й дойде наум тази идея, тя се превърна и в отговор.

— Тя обичаше океана, майко. Не е за ковчег. Нека да я оставим свободна. Моля те, размисли.

— Мога да мисля отсега до деня, в който ме положат в собствения ми ковчег, и отговорът пак ще бъде същият. Не съм съгласна. Това е езическо.

— Не, не е. Това е…

Хариет натисна бутона на инвалидната количка и се отдалечи от Крис.

— Не искам да слушам повече. Или ще го направиш както аз искам, или сама ще се заема. Всъщност това ли искаш? Ако е така, направо ми кажи. Не ме карай да играя твоите игрички.

Започваха точно оттам, където бяха спрели преди четири години.

— Не играя никакви игрички. И никога не съм го правила — отвърна Крис.

— Мислиш си, че ще постигнеш своето чрез…

— Спри тук. Последното нещо, от което се нуждаем, е да започнем разпра. Кажи ми какво искаш и аз ще го направя.

Хариет я погледна подозрително:

— Не вярвам вълкът да си смени козината.

— Какво прекрасно сравнение.

Няколко секунди минаха, преди Хариет да заговори отново:

— Кажи им, че искам затворен ковчег, само един ден за поклонение и…

Крис продължи да пише, но престана да слуша. Беше намерила начин да каже на сестра си сбогом и нищо и никой не можеше да я спре.

Шефът на погребалното бюро беше любезен и внимателен, готов да направи всичко, за да услужи на Крис. Тя му каза, че ще остане, докато кремацията приключи. Въпреки че подскачаше при всяко звънване на телефона, денят премина по-гладко, отколкото очакваше. По някакъв начин свързването с Даян в един последен бунт намаляваше острата болка и й позволяваше да се държи нормално и да вдъхва увереност на околните. Притесняваше я само, че майка й нямаше да има възможност да се сбогува с Даян, но нищо не можа да измисли. В тишината на чакалнята тя се опита да се убеди, че някой ден майка й ще я разбере и ще й прости, но мисълта отлетя толкова бързо, колкото и беше дошла.

Тъй като Крис настояваше всичко да бъде приключено възможно най-бързо, имаше едва няколко минути да се сбогува със сестра си. Това, което беше Даян — усмивката, остроумието, кроткият характер — всичко си беше отишло. Беше останала само обвивката, която съхраняваше тази несломима душа.

Нямаше значение. Крис обичаше обвивката, както беше обичала и душата. Това бяха ръцете, които я бяха прегръщали хиляди пъти в радост и в тъга; краката, които бяха тичали след, а после и до по-голямата сестра, която винаги бързаше нанякъде; прекрасната гъста и блестяща коса, която Крис беше подстригвала, ресала и къдрила и за която си беше мечтала да е нейна.

Тя знаеше, че Даян ще й липсва много, че никога няма да види отново сестра си, никога няма да знае как ще изглежда на трийсет години, на четирийсет, като баба или като клатушкаща се стара дама, която води упражнения в старческия дом, и приемаше тази загуба. Накрая загубата щеше да заличи близостта помежду им. Даян щеше винаги да остане на двайсет и шест години. А Крис — не. Тя щеше да продължи без малката си сестра — сама.

Не беше честно. Имаше наркомани, убийци и изнасилвачи, които се разхождаха спокойно, огрявани от слънцето, дишаха въздуха, изпълнен с аромат на рози, чуваха вятъра да шуми в боровете — бяха живи. А тя — мъртва.

Защо?

Защо?

Защо? Думата безжалостно отекваше в съзнанието й.

Като отметна кичур коса от челото на Даян, Крис се чудеше дали някога ще може да си прости, че няма повече спомени. Как беше станала толкова заета?

Скръбта я погълна и помете последните сили, които й бяха останали. Тя закри с ръце лицето си, за да не вижда повече това, което не можеше да понесе.

Тихите й сълзи бяха престанали, когато вратата зад нея се отвори и един мъж с бежово сако й каза, че вече са готови.

— Благодаря ви — каза Крис. Тя целуна Даян за сбогом, изчака петнайсет минути, за да се увери, че нищо няма да попречи да бъдат изпълнени разпорежданията й, и тръгна към дома на майка си.

По пътя се сети за бебето.

Глава трета

Крис прекара близо десет минути пред интензивното отделение на родилното. Крачеше по коридора, посягаше към дръжката на вратата, после се обръщаше и се опитваше да разбере защо не й се влиза. Не беше в характера й да се плаши от каквото и да било. Гордееше се, че е човек, който застава лице в лице с трудностите.

Срещу вратата на родилното имаше дъска за съобщения, пълна със снимки на недоносени бебета. Като се чудеше дали колебанието й всъщност не е страх от това, което щеше да завари вътре. Крис спря да крачи и разгледа снимките по-внимателно. Усети се, че се връща отново и отново към една фотография на мъж и жена с три деца. Бебето, малко, но явно добре развито, седеше в скута на жената. Мъжът държеше на коленете си две малки дечица.

Лека-полека Крис започна да осъзнава чувството, което снимката събуждаше у нея. Гняв. Жената на фотографията можеше да бъде Даян, ако не беше онова малко същество, което лежеше в съседната стая. Знаеше, че е глупаво, но не можеше да не мисли, че ако Даян беше направила аборт и се беше лекувала както трябва, щеше да е жива и да роди други бебета. Вместо това Даян беше дала живота си, за да създаде друг.

Осъзнаването на проблема и чувството на срам, което изпита заради безсмисления си гняв, не промениха нещата. Тя разбираше, че бебето е невинно. Не беше молило майка си да пожертва живота си заради неговия. Но сърцето на Крис не искаше да слуша. Без значение какви разумни доводи изтъкваше пред себе си, ти продължаваше да се връща към първата си мисъл — ако не беше забременяла, сега Даян щеше да е жива. Щеше да бъде оперирана, да се подложи на лъчева терапия или химиотерапия, щеше да направи всичко необходимо и щеше да стане майка на други деца — може би не деца, родени от самата нея, но какво значение имаше това?

Крис реши да си тръгне, защото ужасът от това, което я очакваше в дома на майка й, щеше да й бъде достатъчен емоционален товар за деня. Бебето можеше да почака. Не му предстоеше да ходи никъде.

Тъкмо когато стигна края на коридора, вдигнаха щорите на прозореца на едно от отделенията за нормални новородени. Вратата срещу прозореца, която водеше към лабораторията и към родилната зала, се отвори. Един мъж, явно бащата, все още в хирургически дрехи, книжни обувки и шапка, излезе оттам целият засмян. Той бързо беше наобиколен от петима души, които го поздравяваха радостно.

Те се струпаха пред прозореца и занадничаха нетърпеливо. Неволно Крис също погледна. Медицинска сестра в кафяви панталони и блуза на цветя вдигна едно бебе. В коридора се чуха въздишки и възклицания, последвани от прегръдки и целувки.

Радостта на непознатите се смеси с мъката на Крис, но произведе и още един напълно неочакван ефект. Покровителственият инстинкт, лумнал у нея и обгърнал сестра й, сега се беше преместил върху бебето й. Ей богу, можеше да не се радва и да не празнува раждането му, но щеше да се погрижи детето да не бъде пренебрегвано.

Тя се върна до вратата, на която едно мишле от карикатурите държеше знак, че това е интензивното отделение. Пое си дълбоко дъх и влезе вътре. След като Крис обясни коя е, изми ръцете си с дезинфекциращ сапун и си сложи престилка, една сестра я заведе да види бебето Тейлър.

Той лежеше на една маса, метър на метър, която й беше до кръста. Дълго време единственото, което Крис можеше да направи, беше да го гледа втренчено. Дъската за обяви, която беше разгледала, не беше успяла да я подготви за това крехко късче от човешката раса. То се състоеше от кожа и кости и почти нищо друго. Страните му бяха изпити, очите — хлътнали.

— Можете да го пипнете — каза един тих глас.

Крис вдигна поглед и от другата страна на масата видя сестрата. В сините очи на жената се четеше състрадание и разбиране. Прочете името й на табелката на блузата — Алекс Стодарт.

— Сигурна ли сте? — попита Крис, която осъзнаваше, че се страхува от бебето.

— Всъщност той се развива доста добре. Диша сам и засега изглежда, че всички органи функционират нормално. По-късно днес ще се опитаме да го нахраним.

Крис слушаше разсеяно, докато наблюдаваше синът на Даян. Табелката над леглото му казваше, че се е родил трийсет и шест сантиметра. Тя се замисли над това — трийсет и шест сантиметра бяха само два пъти повече от една линийка. Той лежеше по гръб, а колената му бяха свити — така изглеждаше толкова малък, че можеше да се побере в шепите й и да остане още място.

— Изглежда така, сякаш е гладувал — промълви тя.

— Така е. Плацентата е била притисната от тумора и той й е пречел да осигурява необходимата храна за бебето.

Крис се замисли:

— Това означава, че той е по-малък дори и от седмаче.

— Бебе на трийсет и две седмици обикновено тежи между килограм и шестстотин и килограм и осемстотин грама.

— Боже мой! Значи той е наполовина на това, което трябва да бъде?

Сестрата не отговори. И нямаше нужда. Крис беше обхваната от нов страх. По време на първата година в колежа беше работила в програма, чиято цел беше да бъдат запознати жените в градчето с важността на храненето по време на бременността. Знаеше какво може да се случи на бебета, които са родени по-малки, отколкото би трябвало — от умствена изостаналост до уродливост.

— Какви биха могли да бъдат последствията? — попита тя, без да иска да чуе отговор, но и без да може да се възпре да зададе въпроса. Беше като хрътка, която е надушила нещо и продължава да следва миризмата, макар да знае, че няма да й хареса там, където ще я отведе.

— Може и да няма лоши последствия.

Страхът й премина в гняв.

— Не се опитвайте да ме успокоявате. Нямам време и сили да проучвам въпроса сама. — Нямаше никакво право да излива отчаянието си върху сестрата. На върха на езика й беше да се извини, когато вдигна поглед и видя, че подобно нещо нито се очаква, нито е нужно.

— Не бих постъпила така — отговори с равен глас сестрата. — В този случай природата обаче си е свършила докрай работата. — Тя се протегна и обърна бебето към Крис. — Вижте, главата е несъразмерна с тялото.

— Мислех, че така трябва да бъде.

— Вярно е, но главата на това бебе е точно една трета от цялата му дължина. Което означава, че тялото му е недоразвито, но не и умът му.

Бавно и колебливо Крис събра кураж и се протегна над двайсетсантиметровата стъклена преграда и допря пръста си до протегнатата ръчичка на бебето.

Дали по рефлекс или нарочно, ръчичката я хвана за пръста.

Клепачите се повдигнаха и откриха тъжни сиво-сини очи. Присвивайки очи срещу светлината, бебето премигна, намръщи се, после обърна глава и премигна отново. Няколко дълги секунди то се взираше в нея, като че ли запечатваше образа й в ума си. Съзнанието й казваше, че това не е възможно, че то е прекалено малко дори да фокусира погледа си върху нея, камо ли да я запомни, но логиката нямаше място в този миг, пълен с магия.

С един поглед, с едно докосване, това сбръчкано малко същество беше успяло да направи нещо, което Крис би се заклела, че с невъзможно: беше протегнало ръчичка с размер на монета и беше пленило сърцето й.

Глава четвърта

Когато Крис напусна болницата, небето беше озарено в ярко оранжево. След още половин час щеше да е като звезден килим. Времето беше отлетяло край леглото на бебето. След като преодоля преградата на първите няколко колебливи въпроса, Крис беше ненаситна. Искаше да узнае всичко. Колко бързо ще порасне? Колко дълго ще остане в болницата? Ще може ли да чува? Ще бъде ли винаги толкова малък? Ще се нуждае ли от специални грижи, когато се прибере вкъщи? Но в основата си това беше един и същи въпрос, само че зададен под различна форма: ще оживее ли?

Алекс Стодарт беше отговорила на последния въпрос със същото търпение и разбиране, както и на първия. Шест часа по-късно Крис си тръгна обнадеждена. Беше приела, че тя и бебето трябва да извървят дълъг път и по него ще има големи пречки, но беше убедена, че двамата ще успеят да се справят.

За първи път от няколко дни насам тя се усмихна. Те двамата — това звучеше добре.

Веднага щом си помисли това, балонът се пукна. Как си го представяше? Как ще включи в живота си това бебе? Тя прекарваше толкова време на път, колкото и вкъщи. Работата й като мениджър по продажбите на светлата бира на „Уейнсрайт“ зависеше от способността й да тръгне веднага, когато я повикат, да остава до късно и да пристига рано, да бъде любезна на социалните сбирки, да си взема работа за вкъщи, ако не може да я свърши в кантората. Въпреки че никой не й го беше казвал направо, една от основните причини да получи мястото и да бъде повишена по-късно, беше фактът, че е неомъжена и смяташе да остане такава.

Обичаше много работата си. А и се нуждаеше от нея, за да има покрив над главата си и ядене на масата. Не можеше дори да мисли за Аспен и зимни ваканции в Мексико, които майка й смяташе, че вече има, и колата й беше „Тойота“, а не БМВ.

Крис изтика съмненията назад в съзнанието си, докато прекосяваше размекнатия от топлината асфалт на паркинга, за да стигне до колата си. Не беше нужно да намери отговор на всички въпроси в този миг. Все още имаше време да обмисли нещата.

Докато беше при бебето, откъм делтата беше задухал вятър и сега бе по-хладно. Повечето хора, които прекарваха лятото в пещта Сакраменто Вали, не можеха да различат кога е било трийсет и пет и кога — четирийсет и пет градуса. И в двата случая се потяха еднакво обилно. По някаква прищявка на природата обаче Крис беше родена сякаш с вграден термостат, който безпогрешно разпознаваше промените. След толкова години, които беше прекарала далече от Сакраменто, беше изненадана, че той все още работи. Вместо да включи климатика в колата, тя свали прозорците и остави сухия, горещ въздух да я облива, докато караше към къщата на майка си. Това имаше странно успокояваш ефект, който предизвикваше по-скоро усещания, отколкото спомени, късчета силни емоции, рисуващи картини в съзнанието й. Виждаше себе си и Даян, изтегнали се върху хавлии в задния двор, мазни от няколкото пласта лосион против слънчево изгаряне, доведени почти до припадък от горещината, решени да стигнат дори до крайност, за да пропъдят белотата на зимата от краката си. Нямаше защо да се тревожат за лицата и ръцете си — те загаряха на ски пистите.

Шестте години разлика във възрастта им можеха да бъдат непреодолима бариера, докато растяха, но тя рядко им беше пречила. Даян се държеше като по-голяма за възрастта си, беше сдържана, предпочиташе романтичните книжки, постигаше целите си по заобиколен път, докато Крис беше буйна, харесваше мистериите и научната фантастика, беше упорита и пряма. Но различията помежду им не им пречеха.

Какво се беше объркало?

Защо Даян не й беше казала за бременността си?

И защо самата тя беше допуснала толкова време да не се обади на Даян?

Очевидният отговор беше особено болезнен. Просто се беше оставила да стане толкова заета, че всяко писмо, всяко телефонно обаждане беше отлагано за „по-добро време“. Но все се оказваше, че нещо друго се е появило и по-доброто време никога не идваше.

Същото беше и с Даян. Нямаше нито един разговор между тях, който да не започва с извинението, че не се е състоял по-рано. Дори в намерението си да прекарат заедно отпуската не бяха отишли по-далече от размяната на пътнически брошури.

А сега Крис би дала цяла година от утрешни дни срещу само един вчерашен.

Но никой не й даваше този шанс.

Изтощението завладя Крис, докато тя намаляваше скоростта, за да завие по алеята към къщата на майка си. Поне имаше на разположение нощта, за да възстанови част от енергията си. Щеше да й е нужна всяка частица от нея за експлозията утре, когато майка й разбереше какво е направила в погребалното бюро. Крис не се заблуждаваше, че по някакъв начин може да смекчи реакцията й.

Лъв с трън в лапата беше като раздразнено коте в сравнение с Хариет, когато някой оспореше авторитета й.

Крис остана още няколко секунди зад волана, като се бореше с изтощението, а излизането от колата й се струваше равносилно на изкачването на Еверест. Накрая успя да се измъкне от предната седалка и да изкачи стъпалата към вратата.

— Как можа? — Хариет кипеше от гняв. — Чувствах се като глупачка, когато се обадих да се уверя, че си уредила затворен ковчег. Тази идиотка секретарката смяташе, че съм толкова погълната от скръб, та не мога да разбера какво се е случило. Никога няма да ти простя това, Кристин. Този път не смачка само мен. Помисли ли поне за миг какво ще кажат приятелите ни?

— Не, не помислих — отговори просто Крис. — Постъпих така, както смятам, че е правилно.

— Не съм изненадана. Винаги си мислила само за себе си. Е, този път отиде твърде далече. Ти опозори семейството ни и аз няма да търпя това.

Крис уморено остави чантата си на стола до себе си.

— Стига, майко. Звучиш като евтина имитация на дон Корлеоне.

— Какъв толкова отвратителен грях съм извършила, за да те родя за наказание?

Това беше стар рефрен, който майка й използваше, когато всичко останало не сполучваше. Обикновено Крис го пренебрегваше. Но не и тази вечер.

— Знаеш много добре, както и аз, майко — спала си с баща ми, преди да се омъжиш за него.

Хариет се изправи на инвалидната количка, сякаш някой я беше ударил.

— Как смееш!

— Не е кой знае каква голяма тайна, че съм се родила седем месеца след сватбата.

— Роди се преждевременно.

— Ако е било така, то е било с осем минути, а не с осем седмици. Днес се нагледах на истински недоносени бебета. Аз съвсем не изглеждам като тях на снимките си като бебе.

Горещият гняв в очите на Хариет изстина и премина в ледено спокойствие.

— Някой ден, обещавам ти, Кристин, детето ти ще ти причинява толкова болка, колкото и ти на мене.

— Да не искаш да кажеш, че вече можеш да предричаш бъдещето? Чудесно е, че си си намерила занимание, което да ти запълва времето, след като любящите ти дъщери те напуснаха. — Още докато изричаше думите, Крис вече съжаляваше за тях. Неспособна да издържа повече, тя премести чантата си и се стовари на стола. — Какво ни става, майко? — тихо запита тя. — Защо винаги трябва да се държим така? Само ние двете си останахме. Не можем ли да намерим начин да се сдобрим?

— Сега, след като постигна каквото искаше, започна да говориш за мир. Типично за тебе.

Крис вече не се ловеше на въдицата. Последните останки от желанието й за борба се бяха изпарили.

— Бих дала всичко, за да имам, или да се надявам да имам, само един час с Даян.

Хариет извърна лице.

— Как ще живеем сега без нея? — попита тя, открехна прозорче към душата си и най-накрая потърси утешението, от което така отчаяно се нуждаеше.

Крис коленичи и нежно положи глава в скута на майка си.

— Не зная, мамо — прошепна задавено тя. — Не зная.

За да запази крехкия мир с майка си, Крис реши, че е по-добре да прекара нощта някъде другаде. Тъкмо уреждаше по телефона резервация за хотел, когато Мадлин й подаде някакъв ключ.

— За апартамента на Даян е. Остани там. Тя би искала това.

Крис каза на жената от другата страна на телефона, че ще й позвъни по-късно, и затвори. После се обърна към Мадлин.

— Не зная дали идеята е добра.

— Разбирам как се чувстваш, но рано или късно ще ти се наложи да отидеш там и да се погрижиш за нещата на Даян. Майката ти прекара сама там един следобед и беше така изтощена, когато отидох да я взема, че се изплаших. Наистина не мисля, че може отново да го направи. — Тя сви рамене. — Бих отишла аз, но не смятам, че това ми е работата.

Крис погледна ключа. Идеята я привличаше и я отблъскваше едновременно. Беше преминала предела на поносимост на болката и инстинктът й казваше, че за да свърши всичко останало, трябва да се пази. От друга страна, жадуваше за всичко, което е било част от живота на сестра й.

Ръката й стисна ключа.

— Как да стигна дотам?

Мадлин изтри една сълза от бузата на Крис.

— Ела, ще ти нарисувам карта — нежно каза тя.

В момента, когато Крис отвори вратата на апартамента на Даян, тя беше доволна, че е дошла. Като имаше предвид магнетичния стремеж към чистота у майка й, беше странно, че нямаше никакъв знак за идването й тук. С празната чаша от мляко и полуизядената бисквита на масичката за кафе и хавлията, метната небрежно върху леглото, можеше дори да повярва, че Даян е излязла само за малко и ей сега ще се върне.

Крис обиколи стаите в малкия апартамент, като разглеждаше вещите на сестра си, докосваше ги, усмихваше се на тези, които си спомняше, и се чудеше на онези, които никога не беше виждала. Не размести нищо, не отвори нито едно чекмедже или гардероб, по никакъв начин не наруши крехката илюзия, че Даян ще се върне.

За другото щеше да има достатъчно време утре.

Когато вече не можеше да се държи на краката си, Крис отиде в спалнята и легна на леглото. Наметна върху себе си халата на сестра си, вдишвайки слабия аромат на цветен парфюм, който все още се усещаше. Опита се да задържи дъха, да съхрани и най-малката частица от сестра си, но накрая сънят й открадна дори това.

Глава пета

Останалата част от седмицата в някои моменти беше като мечта, друг път като кошмар. Крис намери странен, неочакван покой в пътуването си до Монтерей, където разпръсна праха на Даян. Тя напусна Сакраменто посред нощ, за да е сигурна, че ще бъде на около пет километра навътре в морето при изгрев-слънце. Сама в наетата лодка, тя броеше вълните и чакаше седмата, която щеше да се издигне по-високо от всички останали, щеше да посрещне протегнатата й ръка и щеше да отнесе сестра й на пътешествие, което не би могла да направи, докато беше жива.

Вълната се приближи, Крис отвори урната и остави нежния утринен вятър да отнесе Даян. Пепелта покри водата, след което бавно се смеси с нея. Хипнотизирана от скръб, тя сякаш виждаше как красивата млада жена със засмени очи все повече се смаляваше, но същевременно, по някакъв неземен начин, ставаше по-голяма откогато и да било.

Накрая дойде ред на цветята — по едно от всеки вид, който Крис беше успяла да намери в Сакраменто.

Тя остана в края на лодката, докато последният цвят не изчезна от погледа й, като си представяше как някой непознат, може би рибар, ще попадне на някои от тях и ще се зачуди, а в любопитството си ще бъде докоснат, за последен път, от една добра, любяща жена, която вече не съществуваше.

Когато се върна с лодката обратно в Монтерей, вместо към къщи, Крис тръгна по брега, покрай Кармел и стигна до Пойнт Лобос Стейт Парк. Там, на един склон, прекара останалата сутрин и част от следобеда, взираше се за видри и тюлени, слушаше птиците по крайбрежието и казваше последното си самотно сбогом.

По пътя за Сакраменто през нощта тя спря в едно заведение за чаша кафе. Като се връщаше към колата си, забеляза един телефон и се обади на Пол Майкълс, стар семеен приятел.

— Кристин — започна той, а баритонът му беше топъл и изпълнен със съчувствие. — Съжалявам, че не можахме да поговорим по време на службата. Исках да ти кажа…

Тя остави думите да минават покрай нея. Не искаше да слуша съболезнования. Дълбочината на собствената й мъка я беше оставила за момента неспособна да изслушва и да отговаря на мъката на другите. Останалата си сила пазеше ревниво за малкото момченце, което, както беше научила от Мадлин, Даян искала да нарече Кевин.

— И ако мога нещо да направя, каквото и да е то, моля те, кажи ми — продължаваше Пол.

— Всъщност има — каза Крис. — Искам да се заемеш с осиновяването. — Освен че беше стар семеен приятел, Пол беше и старши съдружник в една от най-големите и най-престижни юридически фирми в Северна Калифорния.

— Осиновяване? — повтори той. — Мислех, че… ъъъ, че бащата…

Крис си пое дълбоко дъх, като се бореше с гнева си и се опитваше да го изолира и да се концентрира върху нещо конструктивно. Тя беше отгледана от жена, пълна с безсилен гняв, която ругаеше с еднаква ярост продавачите в бакалницата и бюджета за отбраната. Гневът беше толкова естествен за Хариет Тейлър, колкото и памукът за чаршафите. Беше предала това наследство на по-голямата си дъщеря — нещо, на което Крис беше решена да не се поддава.

— Бащата не иска да има нищо общо с бебето.

— Не знаех това — каза той, изразявайки очевидното.

— Известно ми е колко си зает, Пол, и при нормални обстоятелства не бих си помислила да се натрапвам…

— Трябва да бъда в съда сутринта, но останалата част от деня съм на твое разположение.

— Благодаря ти — отвърна просто тя, като знаеше колко трудно ще му бъде да освободи разписанието си и колко яростно ще отрича, че е направил това. — Ти си специален приятел.

— Не ме разнежвай, млада госпожице. Имаме още много работа да вършим.

— Зная.

— Крис…

— Да?

— Предполагам, че си обмислила всичко това?

Тя посегна да разтрие тила си.

— Да обмисля какво?

— Държиш се така, като че ли нямаш възможност за никакъв избор.

Крис премести ръката си на челото.

— Изобщо не е така — слабо изпротестира тя.

— Ще поговорим за това утре.

— Няма за какво да говорим. Даян искаше да взема Кевин и аз искам същото. Просто ми трябваш, за да съм сигурна, че всичко ще бъде законно.

Следващата сутрин Крис се отби при майка си на път за болницата с надеждата, че като сподели деня, прекаран от нея на брега, ще започне да прехвърля мост през пропастта помежду им, която се беше увеличила още повече.

Хариет обясни отказа си да излезе от стаята с мигрена и че лекарят й бил наредил да избягва всичко и всеки, които биха могли да й причинят стрес. Така че Крис разказа на Мадлин за лодката, за цветята и за морските видри, които беше видяла, и докато говореше, осъзна, че е дошла тук колкото за майка си, толкова и за себе си. Имаше нужда да поговори с някого, който също беше обичал Даян, някой, който би се интересувал дали е имало дъга в безоблачното утринно небе и да му каже, че капитанът на наетата лодка, прошарен старец, който изглеждаше непоклатим като скала, я беше прегърнал на тръгване.

Остатъкът от сутринта прекара с Кевин, като се дивеше на размерите му, на чудото на раждането му и на непохватността си, когато се опита да смени миниатюрната му пеленка. Всичко, което той правеше, я очароваше и плашеше в същото време.

Преди срещата си с Пол Майкълс, тя се отби в апартамента на Даян и се обади в службата си. Това, което трябваше да бъде просто контролно обаждане, се превърна в кризисен разговор. Новата рекламна кампания, която фирмата беше започнала в Средния Запад, беше посрещната с ожесточена и непредвидена съпротива от Националната организация против алкохола. Тя настояваше, че рекламите са насочени директно към консуматорите на възраст между осемнайсет и двайсет и пет години, което компанията й трудно можеше да отрече поради изтеклата поверителна информация, че голям процент от бюджета за рекламите е бил насочен към колежите.

Философията, която стоеше зад наводняването на колежите с реклами, беше проста и вечна. Ако се създадеше идентифициране с даден продукт и лоялност към него в ранните години, беше по-малко вероятно купувачът да се откаже от него по-късно. Идеята не произлизаше от „Уейнсрайт Брюинг“. Всяка проява, която можеше да бъде спонсорирана от пивоварните, в който и да е колеж в страната, караше производителите на бира да се редят на опашка. Ако имаше състезания по лека атлетика, пивоварите щяха да се избият за привилегията да дадат парите си. Просто този път „Уейнсрайт“ имаше нещастието да бъде на подходящото място, но в неподходящо време.

Въпреки че всичките й колеги, с които говори, проявиха съчувствие и разбиране, никой от тях не се опита да скрие факта, че колкото по-бързо се върне в Денвър, толкова по-добре. Както накратко обобщи един от помощниците й: „Корабът се наклонява и спасителните лодки бързо се пълнят. Или скачаш в тях, или се давиш.“

Мислите на Крис се носеха в различни посоки, когато тя влезе в кантората на Пол Майкълс. Секретарката му я покани в стая, облицована с махагон, която гледаше към сградата на щатския съд. Пол се изправи иззад бюрото си и отиде да я посрещне.

— Изглеждаш изтощена — отбеляза той, докато я водеше към мекия кожен диван. — Това обаче не ме изненадва. Като се има предвид какво е здравето на Хариет, предполагам, че всички задължения са паднали върху тебе.

— Задълженията не измъчват — отвърна тя и се остави луксозния мек диван да я обгърне. — Майка ми не отстъпва лесно юздите на друг.

Пол кимна мъдро.

— Силата на волята й е феноменална. Убеден съм, че тя я е държала жива през всичките тези години.

Една от причините, поради които Крис беше решила да наеме Пол Майкълс за осиновяването, беше фактът, че е близък приятел на семейството. Нямаше да губи време да му обяснява движещите сили в това нехармонично семейство, нито да изяснява мотивите си. Щеше да бъде напълно пряма. Ясна.

Тя се наведе напред.

— С удоволствие бих прекарала този следобед в посещения, Пол, но сутринта открих, че няма да имам толкова време да се посветя на проблемите тук, в Сакраменто, колкото си мислех. В Уейнсрайт е настанал същински ад и те ме искат обратно на работа, колкото е възможно по-бързо.

Той я изучаваше с въпросителен израз на лицето си.

— Мисля, че трябва да си поговорим за това осиновяване, преди да пишем каквото и да било черно на бяло.

— Няма какво да говорим.

— Изслушай ме. Може би съм малко по-внимателен, отколкото трябва да бъда, защото семейното право не е моята специалност, или може би просто това, което чувствам, е резултат от приятелството ни. — Той сви рамене. — Както и да е, аз не бих избързал с това осиновяване в името на твоето добро и доброто на бебето. Колкото и да ти се иска да вярваш, че ще станеш майка на Кевин просто като се подпишеш на лист хартия, грешиш.

— Това беше последното желание на Даян и тъй като не е оставила завещание, което да го опровергае, не виждам никаква причина за обсъждане на въпроса. Има дори и свидетел. Какво може…

— Както ти казах и вчера, бащата също трябва да бъде взет предвид.

— А както аз ти казах, той не иска да има нищо общо с Кевин.

— Не ме убеди. Трябва да зная повече.

— Обстоятелствата говорят сами, Пол. Ако на бащата поне малко му пукаше за Даян или за бебето, той щеше да остане с нея. — Когато той не й отговори веднага, тя добави: — Не си ли съгласен?

— Все още не.

— Аз също не исках да повярвам — призна тя. — Но това е единственото обяснение. Прегледах всичките неща на Даян — нямаше никаква следа от него, нито снимка, нито писмо — нищо. Трябва силно да я е наранил, за да унищожи тя всичко.

— Никога ли не е споменавала за него на тебе или на Хариет?

Заболя я, че трябваше да признае гласно колко малко е общувала със сестра си през последната година.

— Всичко, което зная, е, че миналата Коледа беше изключително щастлива с някакъв мъж, а осем месеца по-късно — самотна и бременна. Не е нужно да си гений, за да разбереш какво е станало.

— Може да е бил женен и да е искал тя да направи аборт.

— Точно така.

— Нещата невинаги са толкова прости.

— Няма значение. Ние можем да се опираме само на това, което имаме. Даян остави Кевин на мене. Аз съм тук, а бащата не е.

— Само защото си тук, не означава непременно, че ти си най-подходящият човек за отглеждането на Кевин — каза Пол, а мекотата на гласа му намали въздействието на думите му.

— Какво трябва да означава това? — запита Крис.

— Съжалявам, Крис. Трябва да ти го кажа. Не разсъждаваш ясно като при нормални обстоятелства. — Той се наведе напред. — Виж, сигурен съм, че у тебе е заложено да бъдеш прекрасна майка, но подобно нещо не може да бъде наложено на човек. Сигурно има някаква причина да останеш неомъжена толкова дълго. Предполагам, че това е съзнателен избор от твоя страна?

Крис се изправи, приближи се до прозореца и се втренчи навън.

— Харесвам работата си. Добра съм в нея — каза тя отбранително.

— И смяташ, че бракът ще ти попречи?

— Работата ми изисква много пътувания — конгреси, бизнес срещи извън щата. Имала съм много мъже, но нито един от тях не е бил съгласен да се примири с подобна работа за жена. Поне нито един от онези, които се интересуваха от мене.

— Смяташ ли, че едно дете ще прояви повече разбиране?

Тя се обърна:

— Какво искаш от мене? Може би трябва да напусна работата си и да живея с помощи само за да докажа каква добра майка мога да бъда? Е, аз не мога, Пол. Не е в характера ми да постъпя така.

Гласът му стана нежен и успокояващ:

— А докато ти в Колорадо печелиш пари, кой ще стои с Кевин, докато той е в болницата?

Тя премигна изненадана. Как можеше да пропусне нещо толкова важно?

— Изобщо не съм се сетила за това.

— Не ми ли каза, че ще му трябват няколко месеца, преди да може да се приберете вкъщи?

— Мога да идвам тук през уикендите. Освен това имам и отпуска. — Тя звучеше колкото отчаяно, толкова и непрактично.

— Не искам да те измъчвам още повече, Кристин. Всичко, за което те моля, е да забравиш за малко за Даян и дори за себе си, и да се концентрираш върху Кевин.

— Защо си толкова сигурен, че не съм го направила?

— Не съм. Просто играя ролята на адвокат на дявола и давам израз на собствените ти страхове. Ако искаше деца, ти самата досега щеше да родиш. Едно дете трябва да бъде радост за родителите си, а не задължение. Не можеш да вземеш Кевин само заради чувството си за дълг, Крис. Не е добре за тебе и не е справедливо за него.

Тя скръсти ръце, обхвана с длани лактите си и ги стисна здраво, сякаш се страхуваше, че всеки момент ще се разпадне.

— Как да се откажа от него? Аз го обичам, Пол. И как ще си простя, че съм предала Даян?

— Нека любовта към Кевин да те води. Даян не би искала нищо друго. — Той се изправи иззад бюрото си, приближи се към нея и я прегърна, все едно че се опитваше да я защити от удара, който току-що й беше нанесъл.

— Не решавай сега. Помисли няколко дни. Аз ще бъда тук, независимо от решението ти.

Нямаше на разположение няколко дни. Беше обещала да се върне на работа дотогава.

— Добре — отвърна тя, разкъсвана от противоречиви чувства. — Дължа го на Кевин.

Крис прекара останалата част от следобеда и вечерта в болницата. През нощта се сви в апартамента на Даян с бутилка ром, а рано сутринта повърна всичко. Едва по-късно успя да се наплаче и накрая, изтощена, потъна в сън.

Събуди се на обяд, взе един душ и се върна в болницата. Когато си тръгна оттам същата вечер, вече беше взела решение. Въпреки че всяка частица от нея искаше да задържи Кевин, дълбоката й любов към него я накара да осъзнае, че трябва да го остави.

Това беше най-трудното решение, което някога беше вземала, и най-безкористното. Нямаше значение, че отказването от него я нараняваше извънредно много. Единственото важно нещо беше, че това е най-доброто, което можеше да направи за Кевин.

Всяко дете имаше нужда от двама родители. В началото беше маневрирала със статистиката покрай този старомоден идеал. Имаше прекалено много деца само с един родител, за да я спре настоящата ситуация. Но после се сети за всички статии във вестниците и списанията, за всички телевизионни програми, които беше гледала, за разпадането на семейството и за разрушителния ефект от това върху децата и вече не беше толкова сигурна в себе си.

Не можеше да заобиколи факта, че ако няма двама родители, този, който е с детето, трябва да бъде в състояние да се справи сам. Посред нощ, когато вече нямаше къде да се крие и истината й се присмиваше в очите, тя беше принудена да признае, че никога няма да бъде такава. Ако някой някога е заслужавал най-доброто, това беше Кевин.

Крис гледаше на света на бизнеса с изключителна увереност. Не заради егото си, а защото знаеше, че беше блестяща в работата си. Това, което тя правеше, не беше животворно и не заслужаваше внимание в главната схема на нещата, но всеки ден, когато отиваше в службата си, тя вършеше нещо, което помагаше на компанията да продължава да съществува. Беше единственото място в света, където се чувстваше нужна и където я ценяха.

Въпреки страстта си към работата и нуждата от чувството за значимост, което й даваше тя, Крис би я зарязала, без да се замисля, ако с отказването си от нея би се превърнала в родителя, от който Кевин имаше нужда. Но това не можеше да стане. Можеше да предложи на детето на Даян само любовта си, но не успя да убеди сама себе си, че това е достатъчно.

Когато започваше да се разколебава, тя просто се сещаше за собствената си майка. Хариет Тейлър беше обичала дъщерите си по свой особен начин. Беше искала най-доброто за тях — според своята представа за това, разбира се. Крис беше разбрала, че любовта невинаги е благосклонна. Понякога тя можеше да задушава, да унищожава и да наранява и накрая дори да накара човек да се страхува от нея.

Нямаше да постъпи така с Кевин.

Той заслужаваше най-доброто от живота, никакви детегледачки и никакви кратки промеждутъци от време на работеща жена, която няма представа какво е да бъдеш майка. Беше на по-малко от две седмици и вече беше получил от живота ужасни карти. Сега зависеше от нея да получи и едно-две аса.

Обади се на Пол Майкълс вкъщи, защото искаше да му каже, преди да промени решението си. Едва когато я изслуша и се съгласи с доводите й, тя осъзна, че подсъзнателно е искала той да я убеди, че не трябва да осиновява Кевин.

— Съжалявам, Крис. Зная, че ти е трудно. Винаги са ми правили впечатление твоята смелост, решителност и чувството ти за справедливост, но никога не съм ти се възхищавал така, както в този миг.

Тя притисна с пръсти слепоочията си, тъй като главоболието, което я заплашваше през целия ден, най-накрая беше избило.

— Продължавам да търся причини, за да променя мнението си.

— Защото си приела това, което трябва да направиш, само с ума си, но не и със сърцето.

— Не мога да се отърва от чувството, че предавам Даян.

— С времето ще отмине. Защо мислиш, че е оставила бъдещето на бебето в твоите ръце? Защото е знаела, че независимо от това, колко ще ти бъде трудно, винаги ще поставяш Кевин на първо място.

В гърлото на Крис заседна буца:

— Мислила е, че ще го правя като негова майка.

— Какво казва Хариет за всичко това? — запита Пол.

— Зная, че съжалява, задето е казала пред толкова свидетели, че последното желание на Даян е било аз да поема пълна отговорност за Кевин — тя избегна директния отговор.

— Сигурен съм, че е така. Не е в неин стил да се откаже от контрола върху нещата. Но тя добре знае и разбира, че няма съдия в тази страна, който да й даде момчето, като се има предвид здравословното й състояние. Така че в случая истината е послужила на целите й. Поне е било така, докато ти не промени решението си. — Той замълча.

— Не че има някакво значение, но мисля, че трябва да зная и нейното мнение за осиновяването.

— Наистина няма. — Крис подчерта изречението с тъжен смях. — Тя няма да ми прости или да ми проговори, докато е жива.

— Ще го преживее.

— Няма да се стресна от това.

Пол Майкълс се обади отново на Крис на следващия ден по обяд и й каза, че чрез един свой приятел, адвокат, е намерил идеалната двойка, според него, и те са нетърпеливи да разговарят с нея за осиновяването. Тя му каза да насрочи среща за следващия ден.

Въпреки че положението в „Уейнсрайт Брюинг“ беше толкова напечено и непрекъснато я натискаха да се върне на работа, Крис не искаше да бърза. Поне това дължеше на Кевин.

Бяха й нужни три срещи, за да се убеди, че Барбара и Том Кроуел са най-добрите родители за Кевин, и да се съгласи на осиновяването. Не че при първите две срещи не ги хареса — просто непрекъснато в нея напираха нови въпроси. Те бяха търпеливи и отзивчиви и успяха да дадат най-подходящите според нея отговори, което едновременно я натъжи и зарадва.

Колкото повече време прекарваше със семейство Кроуел, толкова повече ги харесваше. Бяха в началото на трийсетте, притежаваха собствена къща в предградията и бяха финансово осигурени. А най-важното беше, че се влюбиха в Кевин още щом го зърнаха.

Въпреки че за две седмици беше качил около сто грама, той все още не беше надхвърлил един килограм. Малки мастни торбички с размера на грахово зърно се оформяха на бузките му, но външният му вид съвсем не беше като този на бебето на Гербър.

През последната седмица Крис беше прекарала по-голямата част от времето си в болницата и беше тайно убедена, че Кевин вече я разпознава. Когато той заболя от жълтеница и го преместиха от неговия кувьоз в един изолиран и му сложиха маска, за да предпазят очите му от силната светлина, използвана при лечението, той отговаряше на гласа й, като обръщаше главата си към нея. Тя не говореше на никого за чувствата си. Бяха прекалено крехки, за да ги споделя.

Докато стоеше до Кевин и го наблюдаваше как спи, тя непрекъснато му повтаряше колко много го обича — понякога го казваше на глас, понякога наум. Знаеше, че той никога няма да отвърне на любовта й, че не само няма да я познава, но сигурно няма и да знае за съществуването й, но това нямаше значение. За този кратък миг тя щеше да му даде всичко от себе си и ако той се усмихнеше един ден по-рано, за нея щеше да бъде достатъчна награда.

Крис прекара сутринта на последния си ден в Сакраменто в болницата. Бяха изминали по-малко от петнайсет минути, откакто беше там, когато видя срещу себе си Британи, дневната сестра на Кевин, която буташе един люлеещ се стол пред себе си.

— Седнете — изкомандва я тя.

Крис я погледна подозрително, но се подчини. Двайсетгодишната ветеранка от интензивното родилно отделение не беше човек, с когото можеше да се спори. С увереност, създадена от опита и интуитивната интелигентност, тя беше човекът, към когото се обръщаха за помощ всички останали сестри. Дали поради божия намеса или обстоятелствата го изискваха, но за Кевин се грижеха най-добрите медицински сестри и в трите смени. Крис щеше да напусне Сакраменто сигурна, че го оставя в добри ръце.

Без да каже нищо повече, Британи отвори преградата на кувьоза, сложи синя шапчица на Кевин и го уви в бяло одеяло. След като провери дали кабелите към монитора все още са свързани, тя го подаде на Крис.

— Сигурна ли сте, че е правилно? — запита Крис, а ръцете й вече обгръщаха малкия вързоп.

— За няколко минути. Но все пак трябва да му е топло, така че го дръжте близо до тялото си.

— Това е най-хубавият подарък, който някога съм получавала.

— Нямаше да ви оставя да си отидете, без да сте го подържали поне веднъж.

— Благодаря ви. — Крис не посмя да каже нищо повече.

— Ако се нуждаете от нещо, извикайте, аз ще бъда наблизо.

Като по сигнал Кевин отвори очи и се втренчи в Крис. В миг сърцето й заби по-силно.

В съзнанието й отекна гласа на баща й. „Колко ме обичаш, Крис?“ — питаше я той, когато си играеха всяка вечер, преди да я сложи да спи. И тя отговаряше: „Обичам те купища, снопове и камари, татко.“ Той се правеше на изненадан и питаше: „А колко е това?“ Нейната роля беше да се хвърли на врата му и да го прегърне колкото се може по-силно. „Толкова много“ — отвръщаше тя, смеейки се. Той никога не се смееше. Когато изричаше думите: „Тогава аз съм най-щастливият човек на земята“, го казваше с такъв глас, сякаш му бе дала най-скъп подарък.

— Обичам те, Кевин — прошепна тя задавено, — купища, снопове и камари.

Глава шеста

Крис лесно влезе в обичайното русло, когато се върна в Денвър. Ставаше, отиваше на работа, стоеше до късно, за да навакса изпуснатото време, прибираше се вкъщи и лягаше да спи. Една вечер дори отиде на вечеря със стар приятел, а с друг се уговори да обиколят магазините следващата събота. Познатите й казваха, че изглежда леко неразположена. Тя просто кимваше с глава и продължаваше по пътя си. Как да споделиш с друг, че радостта липсва от живота ти?

Всяка вечер обещаваше на себе си, че утрото ще бъде по-добро. Когато то настъпваше, тя неизменно посягаше към телефона да се обади в болницата и да провери как е Кевин.

Но винаги идваше на себе си и затваряше, преди да се е свързала. Разколебаеше ли се в решението си да стои вън от живота му, беше все едно да признае, че е сгрешила, а това беше немислимо. Единственият начин да оцелее беше да живее със сигурното и ясно съзнание, че е направила най-доброто за Кевин.

Бяха изминали три седмици от връщането й в Денвър и една вечер, когато влизаше в апартамента си след работа, чу телефона да звъни. Отвори вратата, втурна се през дневната и вдигна слушалката точно преди да се включи телефонният секретар.

— Ало — каза тя леко запъхтяна.

— Крис, обажда се Пол Майкълс.

Пол не беше от хората, които се обаждат само за да си побъбрят. Сърцето й подскочи.

— Какво има? — запита тя, като пропусна любезностите.

— Страхувам се, че имам лоши новини. Семейство Кроуел решиха да не вземат Кевин.

— Не разбирам; Защо се отказват чак сега?

— Казаха, че нито емоционално, нито финансово са способни да гледат болно дете.

— Кевин не е болен, той е просто недоносен — заяви объркана тя. — И те знаеха още от самото начало. Защо…

— О, боже. Ти не знаеш.

Косата й настръхна.

— Какво не зная?

— Съжалявам, Крис. Никога не бих ти се обадил, но мислех, че знаеш. Сигурен бях, че от болницата са се обадили.

— Кажи ми какво се е случило. — Тя се опитваше да задържи гласа си твърд.

— Тази сутрин се наложи да оперират Кевин.

Тя се облегна на стената.

— Защо?

— Нещо със стомаха му, не, не със стомаха му, с червата. Наложило се е да изрежат част от тях.

Лошото не идваше само. В ума й нахлуха въпроси, на които Пол нямаше да може да отговори, защото не бяха от неговата компетенция, затова зададе най-обикновения:

— Как е той сега?

— Страхувам се, че не е много добре.

Все едно, че я удари. Успя само да попита:

— Какво, за бога, трябва да означава това?

— Сестрата, с която разговарях, ми каза, че инфекцията се е разпространила и той се намира в критично състояние.

Не можеше да се случи. Не отново.

— Пристигам възможно най-бързо.

— Нищо не можеш да направиш, Крис.

— Мога да бъда с него — отряза го тя.

— Кажи ми, ако мога с нещо да помогна.

— Добре. — Тя понечи да затвори, но се спря. — Пол?

— Да?

— Предай на семейството Кроуел, че е по-добре да не ми се мяркат пред очите.

Този път, когато пристигна в Сакраменто, Крис не си направи труда да наема кола, а направо се качи на такси за болницата. Беше четири часът сутринта. Дългите, виещи се коридори, по които премина на път за интензивното родилно отделение, бяха пусти. Дори и чакалнята за роднините на току-що раждащите беше празна.

Преди, в нетърпението си да види Кевин, тя винаги надничаше през щорите, които закриваха стаята, надявайки се да го зърне, знаейки, че това ще олекоти стъпките й и ще ускори ударите на сърцето й в радостно очакване. Този път остана със сведени очи, като си даде още двайсет секунди надежда.

След като влезе в продълговатата тясна стая, която отделяше бебетата в интензивното отделение от позакрепилите се вече деца, тя нямаше повече къде да се крие. Надникна през прозореца, а погледът й обходи цялото пространство, където болните бебета бяха поставяни в кувьози. Търсенето й приключи в най-отдалечения край. Имаше прекалено много апаратура около масата, за да може да види бебето, което лежеше там, но позна сестрата, която се грижеше за него. Беше Труди Уокър, която се беше прикрепила към Кевин от деня на раждането му — любезна и скромна земна жена, която човек лесно би могъл да подцени, докато не видеше стоманения блясък в очите й. Крис усети облекчение, когато я видя.

Ръцете й трепереха толкова силно, че не можеше да отвори кутията с четката и сапуна, за да се измие, преди да влезе в стаята. Накрая помоли една сестра да й помогне. Никога времето не беше минавало толкова бавно, колкото в момента, когато стоеше до мивката и търкаше ръцете си. Най-после свърши, нахлузи престилката и влезе.

Ритмичното свистене на вентилаторите беше единственото нещо, което нарушаваше тишината, докато Крис приближаваше към Кевин. Труди вдигна поглед и се изненада, когато видя Крис, но не й се усмихна окуражително. Някъде пропищя монитор, който с пронизителен настойчив звук известяваше сестрите, че има проблеми с някое бебе.

Крис беше почти до леглото, когато видя Кевин. По време на безкрайните часове, които й беше отнело пътуването дотук, се беше опитала да се подготви за гледката.

Но и най-лошите й представи не се доближаваха до това, което видя.

Той лежеше на една страна, а главата му беше наклонена назад, за да се пригоди вентилационната тръба. На едната му ръка беше сложен уредът за измерване на кръвното налягане, а на другата — интравенозното устройство. Жиците на монитора бяха прикрепени към гърба, гърдите и десния крак. Порасналият по главата му мъх беше обръснат. Пет малки пробождания показваха къде беше дупчена ръчичката му, преди да бъде поставено второто интравенозно устройство на главата. Правоъгълна марля покриваше стомаха му. Беше напълно гол.

— Какво се е случило? — запита Крис, като се облегна на леглото. — Така добре се развиваше.

— Ние бяхме също толкова изненадани, колкото и вие — отвърна й Труди. — Когато ми свърши смяната, той беше добре. Когато отново дойдох на работа същата вечер, инфекцията вече се беше разпространила. Докато го подготвят за операция, положението се беше влошило…

Крис беше прекарала достатъчно време в интензивното отделение, за да знае, че „влошило се“, всъщност означава „на прага на смъртта“. Тя сложи пръста си в ръката на Кевин. Никаква реакция.

— Какво казва хирургът?

— По-добре да говорите сама с него.

— Моля ви, не ме карайте да чакам.

От другата страна на стаята една от сестрите тихо извика „интравенозно“. Труди провери данните от устройствата пред Кевин, вписа ги в картона му и се обърна към Крис.

— Каза, че има добра и лоша новина. Добрата новина е, че са изрязали само две малки части от червата на Кевин.

— А лошата?

— Всички вътрешности са засегнати от инфекцията.

— Какво означава това?

— До втората операция няма да знаем каква част е унищожена.

Крис премести поглед от Труди към Кевин и след това отново към сестрата, като постепенно осъзнаваше думите й.

— Но той не може да живее без… — тя не можа да довърши.

— Къде са новите му родители? — попита внимателно Труди.

— Решиха, че не го искат.

— Разбирам.

— Няма нищо — каза Крис. — Те не ни трябват, нали Кевин? — Сълзите замъглиха погледа й и омекотиха грубата действителност, докато тя се навеждаше да го целуне по челото. — Аз съм, Кевин — прошепна тя. В отговор на гласа й ръчичката му стисна пръста й. — Кр… не, Кевин, мама е тук — намери тя най-после правилната дума.

Глава седма

Крис постави свещичката за петия рожден ден в отвора на спасителния пояс на тортата с форма на лодка, която беше направила за Кевин сутринта. Беше го взела със себе си, когато миналата седмица беше ходила по работа в Сан Франциско, и той беше очарован от лодките в залива, особено от онези с „големите бели мачти“. Хвърляйки поглед към задния двор, тя видя, че градинските маркучи вече не се използват за пълненето на двете огромни локви. Както можеше да се предвиди, забавата се беше превърнала в общодостъпна водна борба, в която участваха Кевин и Трейси срещу всички останали. Двама срещу четирима. Огромно неравенство по всякакви стандарти. Крис се усмихна. Надяваше се Кевин и Трейси да бъдат милостиви към противниците си.

Въздухът беше процепен от недетски вик.

— Това е то! Повече никаква госпожа Добричка — извика женски глас.

Заплахата й беше посрещната с писъци и смях.

Крис отново се върна към тортата. Нямаше нужда да надниква навън, за да разбере какво се е случило. Както обикновено, Мери Хендриксън се беше озовала сред мелето с двата крака.

Хора като Мери се срещаха рядко. Тя се държеше като жена, отгледана в дома на губернатора, както всъщност и беше. Имаше самоувереността да влезе в пожарната, пълна с мъже, които никога не беше срещала, и да се чувства напълно свободно, което и правеше всеки път, когато съпругът й — капитан — сменяше управленията. Притежаваше способността да захвърли двайсет и пет години, да падне на колене и да си играе на криеница с най-близкото дете.

Беше малко по-висока от метър и петдесет, имаше дълга черна коса, която носеше вързана на конска опашка през повечето време и се движеше с гъвкавостта на лекоатлетка. Вроденият й оптимизъм я беше спасявал в трудните моменти, при един, от които беше присъствала и Крис — смъртта на двумесечната й дъщеря, близначка на най-добрата приятелка на Кевин — Трейси.

Честването на рождения ден на Кевин беше честване и на приятелството между Крис и Мери. След като в продължение на седмица се разминаваха при влизането и излизането от интензивното родилно отделение преди пет години, един ден Мери беше спряла Крис и я беше поканила на кафе, защото, както каза тогава, имала нужда да поговори с някой, който преживявал същото, което и тя, и който можел наистина да я разбере. Крис беше отишла, мислейки си, че тя е тази, която подава ръка за помощ. Едва по-късно осъзна, че е била получателят, а не дарителят.

Мери беше истински божи дар през сякаш безкрайните месеци, които Кевин беше прекарал в болницата. Окуражаваше я, когато Крис вече не виждаше изход от тунела, в който бе попаднала, настояваше да идва в дома й и да я храни с домашни ястия, когато дрехите вече висяха по нея, дори беше намерила мебелиран апартамент, когато се разбра, че Крис няма да може да се върне вкъщи и при работата си в Денвър и че пукнатината между нея и Хариет никога няма да се затвори.

Задната врата се тресна и стресна Крис от мислите й.

— Колко време ти трябва да сложиш пет свещички на тортата? — запита Мери, като подсушаваше косата си.

— Толкова бързо ли се нуждаеш от подкрепления?

— Не си го и помисляй. Просто не искам да пропуснеш цялата забава.

— Благодаря, но мисля, че ще се въздържа. Все някой трябва да играе ролята на възрастен тук.

Мери отвори фризера и извади сладоледа.

— Добре, че не трябва да съм аз — каза тя и се изхили.

В дневната се чу звънецът на входната врата.

— Очакваш ли някой друг?

Крис поклати глава.

— Пати Готуолт беше поканена, но тази сутрин имала треска и не можа да дойде.

— Искаш ли да отворя?

— Да, ако обичаш. — Тя тръгна да взема тортата. — Не, почакай. Току-що си спомних — Линда каза, че ако получи информация за новия клиент, ще ми я изпрати по куриер днес следобед. Вероятно е той. — Тя отново остави тортата на плота. — Защо не оставиш хавлията и не събереш всички около масата? Искам много одобрителни възклицания, когато изнеса тортата.

— Както винаги циркаджийка!

Крис въздъхна престорено.

— Какво да кажа? Наследствено ми е.

— Наследствено — сигурно някоя прабаба е играела канкан пред куп мазолести миньори.

Крис тръгна към дневната.

— Не всеки може да бъде потомък на първите преселници пуритани. — Смеейки се, тя добави: — Въпреки че се опитва. — Тя стигна до вратата точно когато звънът се чу отново.

Понеже очакваше да види някой с усмивка и униформа, тя се изненада, когато видя сериозен, смътно познат мъж в скъп костюм, шит по поръчка. Въпреки че късите й панталони и блузката без гръб бяха много по-подходящи за жегата, тя се почувства неудобно, защото е разсъблечена. Трябваше й миг, за да възвърне самообладанието си и да идентифицира мъжа, който открито я изучаваше.

Крис беше леко изненадана, че не позна веднага Мейсън Уинтър, чиято снимка през последните три години стоеше неизменно на първата страница на раздела за бизнес на вестник „Сакраменто Бий“. Трябваше да признае, макар да й пресядаше, че снимките не бяха добри. Много лоши, но типични. Майката Природа, изглежда, не действаше подред, когато ставаше дума за създаването на хубави мъже. И като по закон, колкото по-красиви бяха, толкова бяха по-нагли.

Крис пъхна ръце в джобовете си и се облегна на вратата:

— Мога ли да ви помогна?

— Търся Кристин Тейлър.

Значи все пак не се беше изгубил. Можеше ли той да е новият клиент, за който Линда беше споменала? Крис се замисли за секунда. По никакъв начин. Агенцията за обществени връзки „Чапман и Джоунс“ напредваше в света, но все още беше твърде малка, за да се занимава с компанията „Уинтър Констракшън“. А идеята да се даде тази работа на нея, работещата на свободна практика, беше още по-абсурдна.

Въпреки че харесваше работата си, тя нямаше никакви илюзии за позицията си в компанията. Да работи за „Чапман и Джоунс“ беше идеалното разрешение за това, което навремето изглеждаше непреодолим проблем, позволяваше й да плаща сметките си и в същото време да стои вкъщи при Кевин. Никога нямаше да бъде богата, никога нямаше да види зад името си буквите ИД[1], но вместо това можа да наблюдава как Кевин прави първата си стъпка и чу как произнася първата си дума, а това струваше колкото всяко повишение, което беше пропуснала, и всеки цент, който можеше да спечели в повече.

— Аз съм Кристин Тейлър. — Тя промени тона си, а дори и стойката си. Макар че нямаше голяма надежда той да е новият клиент, беше разумно поне да направи компромис и да го посрещне прилично.

— Мейсън Уинтър. — Очите му се присвиха, докато я оглеждаше и се ръкуваше с нея. — Изобщо не си ви представях така.

— Вижте, не ви обвинявам, че се колебаете. — Прииска й се да удуши Линда, задето не я беше предупредила. — При тези обстоятелства и аз също бих реагирала така. — Не получаваше ответната реакция, която би искала. — Защо не влезете да ви покажа част от нещата, които съм правила за други клиенти? Ако след това още се чувствате несигурен и не искате да поверите сметките си на мен, агенцията ще ви прати при някой друг.

Той се поколеба, понечи да каже нещо, но после очевидно промени намерението си.

— Добре — каза накрая.

Крис се отдръпна, за да го пусне вътре. Тя го погледна с намерението да се усмихне окуражително, но не успя. В него имаше нещо странно познато, което нямаше нищо общо с факта, че е виждала снимките му. Това я притесни. Първоначално реши, че са очите му; после — начинът, по който се движеше. Когато той влезе вътре и се обърна да види дали върви след него, тя отново промени мнението си и реши, че начина, по който се държи, я кара да смята, че го е срещала и преди.

— Настанете се удобно — каза тя и посочи един стол. — Веднага… — Висок писък прекъсна изречението й по средата. Тя погледна към задната част на къщата. Реши, че крясъкът с нададен от възмущение, а не от болка, затова отново погледна Мейсън и вдигна рамене.

— Страхувам се, че с това, което става в задния ми двор, ще ми бъде изключително трудно да върша работата си както трябва. Извинявам се, господин Уинтър, но за свое добро, както и за ваше, предлагам да отменим срещата за някой друг път.

Тя добре разбра погледа, който той хвърли, и не виждаше никакъв смисъл да разваля остатъка от забавата на Кевин за загубена вече кауза. Веднага след като си тръгнеше, щеше да се обади на Линда и да й каже какво се е случило. Ако имаше късмет, щеше да успее да го укроти, когато той се върнеше в кантората, и поръчката му нямаше да бъде изгубена. А после, някой близък ден, тя и Линда щяха да си поговорят надълго и нашироко за изпращането на клиенти без предизвестие.

— Какво става в задния ви двор? — запита той.

— Тържество за рожден ден. На сина ми. Днес той става на пет години. — Тя многозначително тръгна към входната врата. — А сега, ако ме извините, мисля, че е време да се върна.

Той се изправи.

— Изобщо не приличате на Даян — заяви с равен глас той.

Тя се стресна изненадана. Тялото й изведнъж изстина.

— Кой сте вие?

— Казах ви — Мейсън Уинтър. — Той почака.

— Това трябва ли да ми говори нещо?

Очите му се присвиха:

— Вие или сте твърде добра актриса, или наистина не знаете кой съм аз. Кое от двете?

— Защо трябва да…

Вратата на кухнята се отвори с трясък.

— Мамо, къде си? — чу се детски глас.

В нея се надигна страх, безразсъден, необясним, настоятелен. По някаква причина, която тя не разбираше, беше изключително важно да държи Кевин настрана.

— Връщай се навън, Кевин. Веднага!

Не беше изненадващо, че вместо това той застана на вратата.

— Защо?

— Не питай защо — твърдо отвърна тя. — Просто направи каквото ти казах. — Това бяха думи, които майка й използваше. Думи, които се беше зарекла никога да не използва. Погледна към Мейсън Уинтър и видя, че се е втренчил в Кевин с напрегнат и загадъчен поглед. Сякаш изведнъж тя повече не съществуваше, сякаш светът се беше смалил само до мъжа и момчето.

— Но всички чакат за тортата — запротестира Кевин, като се опитваше да нагласи яката на фланелката, която беше облякъл наопаки и която се беше извадила навън, но се отказа и я съблече.

— Тогава ти вземи тортата. Кажи на леля Мери да я нареже, а аз ще изляза веднага щом мога.

Когато Кевин вече беше на сигурно място навън, тя се обърна към Мейсън Уинтър.

— Не ме интересува защо сте дошли. Искам да си тръгнете. Веднага.

— Това ще подейства колкото и при Кевин — отвърна безизразно той. Погледът му я пронизваше.

— Вие май не сте изпратили писмото, нали?

Въпросът му я накара да спре внезапно.

— Не разбирам за какво говорите. Какво писмо?

— От Даян.

Периферното й зрение избледняваше все повече, докато накрая виждаше само мъжа, който заплашваше мирното й съществуване.

— Откъде знаете за Даян?

— Боже мой. Наистина ли не знаете нищо за писмото?

— Какво писмо? — Тя почти извика.

Той бръкна във вътрешния джоб на сакото си, извади един плик и го подаде на Крис.

Тя се втренчи в него, забеляза не унищожената двайсет и петцентова марка, но фокусира вниманието си върху почерка. Разгледа изящните завъртулки и камшичета, които различаваха уникалния начин на писане на Даян, и усети да я пронизва остра болка, каквато не беше усещала от пет години насам.

— Откъде го имате?

— Беше ми изпратено.

Тя тръгна да отваря плика, но после се отказа. Нещо й подсказа, че всъщност не искаше да види какво има вътре.

— Защо ми го носите след толкова време?

— Надявах се вие да отговорите на този въпрос. — Той взе ръката й и я накара да вземе писмото.

Тя преглътна:

— Не зная какво ви кара да мислите…

— Прочетете го — настоя той.

Инстинктът й казваше да изхвърли и Мейсън Уинтър, и писмото. Каквото и да беше написала Даян, то беше от друго време. Вече нямаше никакво значение. Бяха минали пет години. Беше избран нов президент. Космическата совалка летеше отново. Бяха изпълнени песни, стигнали първото място в класациите, които после бяха изчезнали от радиостанциите. Какво можеше да има в едно писмо отпреди пет години, което да е от някакво значение и сега?

Разумът не успокои страха й. Тя извади от плика лист хартия. В горния десен край беше написана датата — една седмица преди Даян да умре. Спомените разтърсиха Крис. Полуизядената бисквита на масичката за чай, кутията с канцеларски материали, жълти листове с нарцис в ъгъла — точно като този, който държеше в ръката си. Погледът й се плъзна надолу по листа.

Мой скъпи Мейсън,

Имам толкова много неща да ти казвам, за толкова малко време! Опитах се да се свържа с тебе в работата ти, но секретарката ти ми каза, че си в провинцията и ще се върнеш след две седмици. Трудно ми е да призная, че не бях права, и то точно по този въпрос, но не мога да се крия повече от истината. Умирам. Щастливият край, който планирах, няма да дойде. Никога няма да застана на прага ти с бебето в ръце, без рак и да ти кажа, че не съм престанала да те обичам дори и за миг.

Тръгването ми беше лъжа. Ужасно съжалявам, че се случи и на двама ни. Толкова ме боли, като си помисля за ценното време, което беше изгубено, за времето, което можехме да прекараме заедно. Но когато те напусках, не виждах друг изход. Мислех, че съм Жената Чудо, но не съм. Съвсем обикновена съм. И съм смъртна. Молбите ми сега са за тебе и за бебето. Колкото по-дълго съм жива, толкова повече шансове има то.

Вместо да ти спестя болката, аз я удвоих, като те напуснах два пъти. Но знаех, че ако остана, ти никога нямаше да ми позволиш да оставя детето. Така че всъщност нямах възможност за избор. Как можех да унищожа живота на бебето, за да спася своя? Въпреки че копнея да ти кажа колко много те обичам и да изтрия горчивите спомени за моето бягство, нямаше да ти пиша, ако не беше бебето ни.

Ти ще станеш прекрасен баща…

Крис не можеше да продължи. Стомахът й се беше свил. Изведнъж в него вече нямаше място за хотдозите, кока-колата и пържените картофки, които беше яла само преди час. Тя сложи ръка на устата си, докато вдигаше поглед, и видя, че Мейсън я наблюдава.

— Вие знаехте какво ще прочетете в писмото, нали?

— Не — отвърна тя, но не можеше да убеди дори и себе си.

— Разбрахте това още щом отворихте вратата.

— Не — повтори тя вече с по-уверен глас.

— Аз съм бащата на Кевин.

— Не… — Този път в гласа й имаше гняв, но той беше посрещнат от решителността в отговора на Мейсън Уинтър.

— Дошъл съм за сина си.

[1] Изпълнителен директор. — Б.пр. ↑

Глава осма

Мейсън видя агонията по лицето на Крис и осъзна, че вероятно щеше да му стане жал за нея, ако не я мразеше толкова много. Отнетото му от нея никога нямаше да се върне — пет години от живота със сина му. Заради тази жена той и Кевин бяха непознати. Свързваше ги само външната прилика.

След като беше отминал първоначалният шок от писмото на Даян, Мейсън беше наел детектив да открие сина му. Задачата се беше оказала изненадващо лесна. Седмица по-късно докладът беше на бюрото на Мейсън. В него имаше и снимка, направена от далечно разстояние, на тъмнокосо момченце пред къща, облицована с жълти дъски. То беше застанало в средата на добре поддържана морава и викаше към някого или нещо вляво от себе си. Фотографията беше неясна, но приликата между баща и син беше очевидна.

Мейсън беше изучавал снимката с дни, носеше я навсякъде със себе си, гледаше я между срещите, слагаше я на нощното си шкафче, така че това да бъде първото нещо, което виждаше при събуждането си, и изживяваше наново месеците с Даян, усещаше отново и отново щастието, което бяха изпитали заедно, болката и объркването след нейното заминаване. Най-после имаше отговори на въпросите, които го бяха тормозили близо шест години. Накрая беше разбрал защо го беше напуснала.

Жалко, че сега, след като знаеше всичко, нещата не ставаха по-лесни.

Разбира се, тя беше права. Ако знаеше, че е болна от рак, щеше да настоява да се направи всичко възможно, за да се спаси животът й. Веднъж вече му се беше случвало същото с жена, която беше обичал. Не можеше да го преживее отново. Грижата за детето щеше да бъде на последно място в мислите му.

Но сега беше видял здравото момче с блестящи очи, което Кевин беше станал.

Той се стегна вътрешно. Трябваше да остави спомените в миналото, където им беше мястото.

— Не трябваше да идвам по този начин днес — каза той на Крис.

— Разбирам любопитството ви относно Кевин — отвърна тя, все още напрегната, но вече леко отпускайки скованата си поза. — Предполагам, че при тези обстоятелства е логично да поискате да го видите. Сега обаче, след като го видяхте, сигурно сам разбирате, че нямате място в живота му. Той има осигурен и подреден живот, точно такъв, от какъвто се нуждае едно петгодишно дете. Ако ви разреша да навлезете в живота му след всичкото това време, вие ще преобърнете света му. Не мога да позволя това да се случи. Няма да позволя.

Гневът му отново се надигна.

— Ама че жена! Наистина ли вярвате, че можете да се отървете така лесно от мене? Махате с ръка и аз изчезвам?

— Е, ако не с махване на ръка, тогава с какво? Ще направя всичко, което трябва. — Крис съвсем явно трепереше, когато посегна към телефона на масичката до дивана.

Мейсън се почуди дали тя се страхува от него, или е ядосана от внезапната му поява в нейния живот.

— Полицията? — продължи тя. — Това ли ще ви накара да си тръгнете? И за миг не си помисляйте, че няма да ги извикам. Разберете, господин Уинтър, Кевин е мой. — Тя се вълнуваше. — Не ме интересува дали имате право да вземете Кевин, аз няма да го отстъпя на човек, който има съзнанието на Доналд Тръмп и морала на Лиона Хелмсли.

Той взе телефонната слушалка от нея и я върна върху апарата.

— Е, вече е ясно, че сте чели за мене във вестниците. Иска ми се докладът, който имам за вас, да беше също толкова подробен. Детективът е пропуснал да спомене склонността ви към театралничене.

— Имате доклад за мене? — запита тя с основателно възмущение. — Какво ви дава правото…

— Откраднахте ми детето. Какво по-сериозно основание от това? — По дяволите, тя го третираше като някой плазмодий. Не разбираше ли, че през последните пет години е отглеждала неговия син?

— Смятате, че имам склонност към театралничене ли? Не съм откраднала сина ви, господин Уинтър. Даян ме помоли да го взема.

— О! И кога е станало това? Доколкото зная, тя е починала, преди вие да стигнете до болницата.

Тя отстъпи назад с отворена от изненада уста:

— Откъде знаете това? Детективът ви открил ли е какво съм казала на Даян, когато разпръсквах праха й? Забравете! Не искам да зная. Няма значение. Не ви дължа никакво обяснение. Времето е на моя страна. Ако наистина ви беше грижа за Кевин, отдавна щяхте да се появите. Какво правихте през последните пет години — чакахте да стане ясно със сигурност, че Кевин е достатъчно здрав, за да може да играе футбол?

За момент в гневния блясък в очите й, в начина, по който държеше главата си, в решителната й поза забеляза прилика с Даян, но тя изчезна толкова бързо, че той остана да се пита дали изобщо е видял подобно нещо.

— Писмото не е било изпратено допреди два месеца — отговори й той, като се чудеше защо си прави този труд. — Трябвали са му пет години, за да стигне до мене.

Очите й се присвиха изненадано:

— Не разбирам. Къде е било през цялото това време?

— При документите на Хариет Тейлър в кантората на адвокатите й. Новата секретарка разчиствала някакви стари папки и открила неизпратено писмо в една от тях. Придружаващото го писмо беше пълно с извинения за закъснението. — Той се изсмя нерадостно. — Тя дори пишеше, че се надява забавянето да не доведе до някакви проблеми. Адвокатите не можеха да се начудят как може да не бъде забелязано в продължение на пет години. — Той впи поглед в нея. — Да имате някаква представа как може да е станало?

Крис не можа да отговори веднага.

— Вече ви казах, че не зная нищо за него.

Мейсън усети някаква промяна в нея. Той не се заблуждаваше, че е отстъпила, тя просто прегрупираше силите си. Първата му преценка за нея беше опасна грешка, която обаче лесно можеше да бъде обяснена. Красиви жени без истински амбиции рядко бяха сериозни противници. Беше поставил Крис в тази категория. Сега изглеждаше, че тя беше заменила липсата на амбиции с майчинския инстинкт.

По врата му започна да се стича пот, което свидетелстваше за непоносимата жега в тази къща без климатична инсталация. Трябваше да устои на желанието да свали сакото си и да разхлаби вратовръзката си, защото усещаше, че тя щеше да изтълкува дори и този незначителен жест като победа над него в първата им схватка. Ако тя можеше да издържи на жегата, той също можеше.

— Предполагам, че ще искате кръвен тест — отбеляза той.

— Ще искам много повече от кръвен тест, преди да позволя…

— Да позволите какво?

— Да позволя да виждате Кевин.

Той се приближи, като я гледаше право в очите:

— По някакъв начин сте останали с впечатлението, че имате избор. Нямате!

Тя остана на мястото си и отвърна решително на погледа му.

— Защо дойдохте днес? Какво всъщност преследвате?

След като беше научил къде живее, той на няколко пъти беше минавал покрай къщата, надявайки се да зърне сина си — нещо, което неговият адвокат настойчиво го беше посъветвал да не прави. Този следобед беше тръгнал към строителната площадка в Кармайкъл, едно от дузината предградия около Сакраменто, където се строяха негови сгради, и воден от импулса си, се беше отбил там. Когато през отворената врата беше видял оживената дейност, която кипеше в задния двор, той беше спрял колата. Преди да осъзнае какво прави, вече беше слязъл от нея и беше тръгнал към входната врата.

— Искам това, което всеки баща би поискал при тези обстоятелства — съвместно попечителство.

Тя ахна и отстъпи назад.

— Не можете… Няма да ви… — заекна тя, но бързо си върна самообладанието и допълни: — Само през трупа ми.

Той сви рамене.

— Можете да се борите с мене, ако искате, но и двамата знаем, че накрая ще спечеля аз. Аз съм пострадалият в случая. Вие сте ми отнели сина. Ще сте щастливка, ако изобщо ви позволят да го виждате. — Вътрешното чувство му подсказа, че трябва да си тръгва. Щеше да бъде стратегическа грешка, ако й позволеше да разбере, че това, което го подтикваше, е гняв, а не добре пресметнато спокойствие. Нека да продължава да си мисли, че е безсърдечен кучи син. Този образ му беше служил добре навсякъде. Нямаше причини да смята, че и сега няма да стане така.

— Помислете отново. Разсъдете колко можете да загубите. Адвокатът ми ще влезе във връзка с вас. — Той се накани да си тръгва, после спря и се върна. — Защо има белег на стомаха си? Какво му се е случило?

— Защо не попитате детектива си?

Беше проявил глупост, помисляйки си, че ще получи любезен отговор от нея. Бяха на светлинни години от възможността да се разберат. Кимна и се обърна. За да си тръгне, му беше нужна всяка капчица воля, която притежаваше, защото всъщност искаше да хвърли още един поглед на сина си — детето, заради което Даян беше умряла. Но неговото време щеше да дойде и тогава щеше да намери начин да навакса с Кевин всичко, което бяха пропуснали.

Крис наблюдаваше как Мейсън Уинтър пресича улицата и влиза в жълт пикап с надписа на „Уинтър Констракшън“ на вратата. За по-малко време, отколкото всяка вечер й трябваше да обиколи с Кевин кварталчето, светът й беше разтърсен не както когато Даян беше умряла, на парчета, които можеха да бъдат събрани и сглобени наново, а на такива малки късчета, които не можеха да бъдат спасени.

Част от съзнанието й я караше да се скрие зад възможността той да лъже и неговото идване да е било част от някакъв план да измъкне нещо от нея. Но каква полза можеше да има човек като Мейсън Уинтър, за да прави такава клопка?

Боже господи, какво щеше да прави? Гърлото й се сви от паника. Сякаш се задушаваше. Кевин беше нейното дете, нейното бебе. Майките не дават децата си на непознати, без значение какви им са те. Какво го караше да мисли, че може просто да влезе и да предяви претенции към дете, което никога не беше виждал, което никога не беше посещавал в болница, с което никога не беше плакал?

Но Мейсън Уинтър не беше човек, с когото да разговаря, да го убеди, щом той можеше да се появява изневиделица и да се опитва да изнуди една жена да се откаже от детето си. Явно беше от онзи тип хора, които смятаха децата за собственост, й нашепваше ужасеният й вътрешен глас.

Кевин беше смисълът на живота й. Не можеше да остави Мейсън Уинтър да й го отнеме, както не можеше да стои неподвижно на тротоара, ако знаеше, че след секунда Кевин ще бъде блъснат от кола.

Боже мой, какво щеше да прави?

През четирите години, откакто беше дошъл в Сакраменто, Мейсън Уинтър беше станал един от най-силните и влиятелни хора в града. Компанията „Уинтър Констракшън“ не се беше промъкнала тихо в града, а се беше появила на сцената, предлагайки по-висока цена от всеки друг строител за важни петна в покрайнините. Беше успяла да си осигури правото на избор върху парцели в северната част на областта, дълго след като всички мислеха, че земята вече не е за продан. На всеки обект от леката индустрия можеха да се видят складовете с надписа на „Уинтър Констракшън.“

Мейсън Уинтър беше първият строителен предприемач, дошъл отвън, който разбра, че поземленият и строителният бум ще навлязат и в Сакраменто. Само месеци след неговото пристигане инвеститори от Лос Анжелис и Сан Франциско разбраха, че все още има изгодни сделки в Калифорния. Когато започна треската за злато, Мейсън Уинтър вече беше готов. Беше направил всичко, за да завладее пазара на кирки и лопати. После му оставаше единствено да брои парите, които течаха към него.

Крис беше виждала образци на работата му навсякъде — от ултрамодерните високи сгради за офиси, които промениха хоризонта на столицата на щата почти за една нощ, до редиците от складове с техните бетонни стени и безкрайно повтаряща се архитектура, които бяха потискащи дори и за индустриалната част на града. Мейсън Уинтър беше скаран с всички групи за борба с ерозията в града. Говореше се, че е заплашвал политиците, които са се изправяли на пътя му, и беше известен с големите си благотворителни акции в областта. Беше начело на списъците на най-добрите партии за женитба и името му се появяваше поне веднъж в седмицата в бизнес раздела на вестника.

Нямаше нищо в него, което Крис да харесваше. Мисълта да остави Кевин на него дори и за пет минути, направо я побъркваше.

Тя изчака до предния прозорец, докато той стигна края на пресечката и зави зад ъгъла, и чак тогава отиде в кухнята. Застана незабелязана до вратата и до нея долетя смях — чудесен, спонтанен смях.

Само на сантиметри от нея всичко изглеждаше толкова обикновено, толкова нормално, и тя почти повярва, че всичко, което се искаше от нея, беше да прекрачи прага и кошмарът щеше да свърши. Погледът й се спря на Кевин. Детето, което тя смяташе за свое, беше въздухът, който дишаше. Да я накарат да го дели с някой друг беше равносилно да я накарат да се раздели с част от нея самата. Не можеше да съществува без сина си, както не можеше да съществува без ръцете и краката си.

Правдата и неправдата нямаха нищо общо с това. Пет пари не даваше за това, колко справедливи са претенциите на Мейсън Уинтър. Кевин беше неин.

Колко много я беше мразила майка й, за да търси отмъщение дори и от гроба, за да иска толкова отчаяно последната дума!

— Крис, какво има? — запита Мери, като се приближаваше към къщата, а в гласа й се усещаше загриженост.

— Нищо — отвърна Крис, инстинктивно опитвайки се да запази себе си и приятелката си.

— Не ми разправяй на мене тези глупости. Изглеждаш точно като мене, когато се натрових с храна.

— Не мога да говоря за това сега. Не още. Трябва да помисля.

Мери отвори покритата с мрежа врата и влезе вътре. Тя се взря в лицето на Крис.

— Какво ще кажеш да преместим партито в моята къща? Джон си е вкъщи. Ще се радва да ги приеме.

— Не. Не искам Кевин да напуска двора.

— Тогава ще се обадя на Джон и ще му кажа да дойде тук.

Осъзнавайки, че плаши приятелката си, Крис се опита да се усмихне.

— Толкова ли зле изглеждам?

Мери не си направи труда да отговори. Тя вдигна слушалката, поговори няколко секунди, обърна се към Крис и каза:

— Той тръгва.

Като все още се взираше в детето, което отново й беше възвърнало желанието за живот, Крис запита:

— Кой даде на Кевин плюшените кукли Берт и Ърни?

— Трейси, кой друг? Избра ги още преди седмица. — Мери се облегна на кахления плот и се взря в Крис. — Никога вече няма да правя така. — Да пази тайна беше повече, отколкото тя можеше да понесе.

— Къде ги открихте? — запита тя, спасявайки се в безсмислеността на разговора. — Обиколих целия град миналата Коледа, но никъде не намерих.

На входната врата се чу почукване, после скърцане при отварянето и един мъжки глас, който извика:

— Тук съм.

— Ние сме в кухнята — каза Мери. Тя хвана Крис за ръката. — Хайде. Да отидем у нас. Там е спокойно.

Крис вдигна поглед към Джон, който тъкмо влизаше.

— Наглеждай Кевин. Не го пускай да ходи никъде.

Джон кимна.

— Кога искаш да изпратя всички по домовете им?

— Когато решиш — отвърна Мери вместо Крис. — Остави ги да стоят колкото искат, докато ти ги издържиш и докато те се понасят един друг.

Преди да излезе навън, Джон се спря и прегърна Крис.

— Изглеждаш много зле, Криси. Иди да си полегнеш и остави Мери да ти сипе нещо за пиене.

Крис продължи да гледа Джон, докато около него се събираха всичките петгодишни хлапета. Кевин веднага се хвана за единия му крак, Трейси за другия. Крис беше обхваната от дълбоко чувство за несправедливост. След всичко, което се беше случило на Кевин, защо поне не му се беше паднал баща като Джон? Не беше честно.

Глава девета

Дванайсетметровият бряст в двора на Мери Хендриксън предпазваше дневната от силното следобедно слънце и осигуряваше хладно и тъмно убежище за Крис. Не беше съвсем същото, като да пропълзи в някоя пещера и да започне да си ближе раните, но беше най-доброто нещо за момента.

Без да даде никаква възможност на Крис да откаже предложението, Мери беше отишла в кухнята, беше извадила бутилка френски коняк „Гранд Марние“ и беше наляла щедро в две чаши. Когато се върна, подаде едната на Крис.

— Няма нужда да говорим. Но може да помогне. Зная, че на мене винаги ми е помагало.

Крис поднесе чашата към носа си, за да вдъхне нежния портокалов аромат. Ръцете й трепереха и течността се клатеше в чашата. Изпаренията от разбунения алкохол накараха очите й да засмъдят. Тя премигна и разбра, че е готова да избухне в плач.

— По дяволите! — изруга тя тихо, решена да не плаче. Последното нещо, което й трябваше, беше течащ нос и зачервени очи.

— Оттеглям предложението си за избор и настоявам да поговорим. — Мери прегърна Крис и я поведе към дивана. — Изглеждаш така, сякаш току-що си загубила най-добрата си приятелка — пошегува се тя нежно. — Но това е невъзможно. Аз съм тук.

— Не се тревожа, че мога да загубя най-добрата си приятелка — отвърна Крис, като потъна в облечения с крепон диван. — Става дума за сина ми.

Мери спря по средата на крачката си.

— Кевин?

— Не беше куриерът. Беше бащата на Кевин.

— Но аз мислех… — Зашеметена, Мери се отпусна на стола срещу Крис. — Как? — запита тя. — И по точно защо? Особено след всичкото това време?

Крис остави питието си на края на масата и се облегна напред с лакти върху коленете.

— Все още се опитвам да си го изясня. Изглежда, Даян му е написала писмо, в което му казва, че ще роди детето му, а писмото не е било изпратено доскоро. Той не е знаел нищо за Кевин, не е знаел дори, че съществува допреди няколко седмици.

— Защо толкова късно?

— Като познавам майка си, бих казала, че информацията в писмото не е отговаряла на плановете й.

— Какво… чакай малко. Какво общо има майка ти с това?

— Писмото е било сред документите й в адвокатската кантора. — Крис сви рамене безпомощно. — Те са правили пролетно почистване и решили, че то не е било пуснато поради недоглеждане.

Мери изпъшка.

— Защо секретарката не се е обадила първо на тебе? Мислех, че адвокатът ви е стар семеен приятел.

— Тя имаше нов адвокат, с който никога не съм се срещала. Майка ми прекъсна всякакви контакти с Пол Майкълс, когато разбра, че той ми помага да намеря някой, който да осинови Кевин.

— Все още не разбирам какво е правило писмото сред документите — каза Мери безсилно.

— Това са само мои догадки, но мисля, че Даян вече е била твърде зле, за да го пусне, и затова го е дала на майка да го изпрати, като й е казала какво пише вътре, за да бъде сигурна, че разбира важността му. После, когато Даян починала, майка е решила да направлява събитията както тя иска. — Тъй като не можеше да стои повече седнала, Крис стана и започна да обикаля стаята. — Толкова е логично! Загубата на Даян беше пагубна за майка.

— И когато видяла възможност да задържи поне това, което е останало от дъщеря й, тя веднага е решила да се възползва от нея — допълни Мери.

— Знаела е, че при здравословното й състояние никога няма да получи попечителство…

— И ти е казала, че предсмъртното желание на Даян било да отгледаш Кевин.

Крис спря да крачи, взе чашата и отпи от кехлибарената течност.

— Господи, какво ли не бих дала, за да поговоря пет минути с майка си! Не че това би променило нещо, но ми се иска да зная със сигурност защо е задържала писмото. — Тя се усмихна объркано на Мери. — Страшно съм изумена от мисълта, каква параноичка мога да бъда понякога. Можеш ли да повярваш? Първата ми реакция беше, че майка ми е планирала това отдавна и нейното намерение е било един ден да изпрати бащата на Кевин, за да преобърне моя свят. Благодаря на Бога, че тази мисъл беше кратковременна. Майка ми може да ме е мразила, но боготвореше Кевин. Никога не би му сторила това.

— Може би просто е забравила за писмото — предположи Мери.

— А може да не е събрала сили да изхвърли нещо, писано от Даян.

— Или може да е искала да го даде на Кевин, когато порасне, за да може да открие баща си, ако той пожелае това.

Бавно и замислено Крис остави чашата на масата:

— Каквато и да е била причината, сигурна съм, че никога не е планирала точно това.

— Може би Мадлин ще хвърли някаква светлина върху решението на майка ти.

Крис поклати глава.

— Когато майка ми вършеше подобни неща, тя ги вършеше тайно.

Мери забеляза, че чашата й е оставила кръгъл отпечатък върху масата. Избърса го и се протегна за подноса.

— Как изглежда той? — Тя зададе въпроса, който отдавна витаеше във въздуха между двете.

Крис си пое дълбоко дъх.

— Той е мръсник — от хората, които, когато сгазят куче, се оплакват, че пътят е неравен. Доколкото зная, единственото добро нещо, което може да се каже за него, е, че никога не е бил в затвора.

— Откъде знаеш? Току-що си се запознала с него.

Крис разтри врата си:

— Очевидно съм изпуснала важен детайл. Името му е Мейсън Уинтър.

— Онзи Мейсън Уинтър? — ахна Мери. Тя се поколеба, а изразът на лицето й показваше скоростта, с която колелата се въртяха в ума й.

— Боже мой, Крис, сега като си помисля, Кевин страшно прилича на него — каза тя с широко отворени очи.

— Не мога да си представя как изобщо Даян се е забъркала с този човек. Те никак не си приличат. Даян беше нежна и чувствителна. Беше толкова кротка. Не би знаела как да действа с човек като Мейсън Уинтър.

— Говориш така, сякаш си правила изследване върху него.

— Нещо подобно. Той започна да се появява в бизнес раздела на вестниците по същото време, когато аз ги четях всеки ден, за да съм в крак със събитията — заради работата си. — Тя спря, издаде звук, все едно че се давеше, и силно обви ръце около себе си, като че ли се опитваше да спре болката.

— Той поддържа всички онези неща, против които съм аз. Какво ще правя сега, Мери? Не мога да понеса мисълта да му дам Кевин дори и за минута, камо ли за цял уикенд.

Мери се изправи и я прегърна:

— Може би няма да се наложи. Можеш да се бориш с него.

— Той ще спечели — безизразно отвърна Крис. — Мога да си представя заглавията във вестниците: „Отчаян баща търси правата си върху детето, отнети му от манипулативна баба.“ Всички групи за правата на бащите в околността ще се присъединят към него. Нямам никакъв шанс между тях и влиянието на Уинтър в този град.

Мери замлъкна и се замисли. Изражението на лицето й се менеше — беше ту объркано, ту гневно. Накрая тя избухна.

— Наистина е постъпил като страхливец — да се появи по този начин, без да предупреди, като че ли си някаква детегледачка, а не майката на Кевин. Какво е очаквал от тебе — да му се извиниш за недоразумението и да отстъпиш встрани, за да може да вземе отдавна изгубения си син? Исусе, как някой може да бъде толкова безчувствен? Не мога да те виня, че си се уплашила.

— Аз съм повече от уплашена — призна Крис. — Ужасена съм. Боже мой, Мери, този непознат нахълта направо от улицата и очаква да му дам детето си.

— Поне не намекна ли, че осъзнава какво би причинило това на тебе и на Кевин?

Крис поклати глава.

— Ако съдя по начина, по който действаше, ще бъда изненадана, ако такава мисъл изобщо му е минала през главата.

— Мисля, че ти и Кевин сте на второ място след факта, че според него той е бил измамен и лишен от нещо, което по право му се пада.

Крис закри с ръце лицето си.

— О, господи, какво ще правя, Мери? Не мога да позволя на човек като него да има нещо общо с Кевин!

— Не зная какво да ти кажа. Съжалявам.

Крис вдигна глава.

— Уинтър[1] е подходящо име за него. Колд-фиш[2] е още по-подходящо. Навън е повече от четирийсет и три градуса, а той се разхожда в костюм и вратовръзка, все едно че се намира на Северния полюс.

Мери се облегна назад с объркано изражение на лицето си.

— Какво общо има това с всичко останало?

— Знам, че изглежда глупаво, но през цялото време, което прекара в къщата, а ти знаеш колко е горещо вътре, особено след като фурната е работила цяла сутрин, за да опека тортата на Кевин, той не се изпоти дори и малко. Бях ни жива, ни умряла, а той се държеше студено и пресметливо, като ли сключвахме сделка. Можеш ли да си представиш как ще реагира, ако Кевин се разплаче, защото го е ухапала пчела или си е ударил крака? Цялата се разтрепервам, като си помисля какво ще направи, ако разбере, че най-добрият приятел на Кевин е момиче и че двамата си играят на семейство.

— Ще кажеш ли на Кевин?

Крис се сепна.

— Не. Поне засега.

— Каквото и да решиш, знай, че Джон и аз ще бъдем до тебе.

Крис се усмихна и благодари. Може би някога щеше да се наложи да търси подкрепа от приятелите си, но се надяваше това да не стане. Предчувстваше, че Мейсън Уинтър може да бъде опасен враг и колкото по-малко цели имаше, толкова по-добре.

Тази нощ сънят бягаше от клепачите на Крис. Знаеше, че е глупаво, но не можеше да престане да се ослушва за шума от коли. Не минаваха много, но достатъчно, за да я държат будна.

След като обикаля около половин час къщата и изпи два аспирина против заплашващото я главоболие, тя се опита да чете някакъв детективски роман, но дори и той не й помогна. Накрая остави книгата и отиде в стаята на Кевин.

Често го наблюдаваше как спи и никога не се уморяваше да го прави. Дори и след пет години, пак изпитваше страхопочитание пред чудото, което беше извършил с живота й. Никога не си беше представяла, че може да обича някого по начина, по който обичаше сина си — цялостно, безкористно, радостно. Той осмисляше всеки неин ден.

Тя седеше безмълвно на ръба на леглото му като внимаваше да не го събуди, доволна просто да бъде до него и да слуша тихото му, ритмично дишане, да си спомня времената, когато гърдите му се повдигаха и спадаха в ритъма на апаратите. Съскащите механични звуци на респиратора за бебета бяха завинаги запечатани в спомените й, както и образът на Кевин. Когато беше буден, понякога плачеше, но понеже тръбата, която доставяше кислород към дробовете му, притискаше гласните му струни, плачът му беше безгласен. Ден след ден Крис беше наблюдавала лечението му, разкъсвана между отчаяната нужда да му помогне и пълната си безпомощност. Знаеше, че респираторът го поддържа жив, но това не намаляваше омразата й към машината.

Кевин беше поставян на респиратор два пъти — след всяка операция. Тя мислеше, че втория път ще бъде по-лесно, защото знаеше какво да очаква. Вместо това откри нещо, което явно всеки родител бе изпитал — знанието не премахва болката, когато става дума за собственото ти дете.

За щастие, престоят в болницата беше кошмар, който само тя преживяваше. Кевин не си спомняше нищо от петте и половина месеца, прекарани в интензивното родилно отделение, макар че точно там се беше научил да се усмихва и да се смее, да гука и да избухва внезапно. Оттогава се беше налагало да се връща в болницата три пъти, но се беше справил лесно с тези посещения и реагираше на тях със спокойно примирение, на което Крис се опитваше да подражава за негово и за свое добро.

Шестте часа на ден, които беше прекарвала до леглото му след раждането, станаха двайсет след връщането й от Денвър. Беше отслабнала с десет килограма. Сестрите й носеха храна, а Джон и Мери настояха Крис да се откаже от хотелската си стая, която тя почти не използваше, и да спи в тяхната къща, докато Мери намереше обзаведен апартамент за Крис.

Компанията „Уейнсрайт“ запази мястото й близо два месеца, като й се обаждаха нетърпеливо и изпращаха работа в болницата. Накрая, когато стана очевидно, че Кевин няма да се справи така бързо и лесно, тя подаде оставката си. Мина още един месец, преди да признае, че никога няма да се върне в Денвър, и обяви жилището си за продан. Беше ясно, че в продължение на години Кевин ще се нуждае от постоянните грижи на лекарите, които бяха запознати с неговия случай. Осъзнаването на тази необходимост премахна всякакви мисли за напускане на Сакраменто в близко бъдеще.

Решението да зареже всичко, за което се беше трудила, не беше толкова травмиращо, колкото тя някога си беше представяла. Ежедневният й престой в интензивното родилно отделение, където ражданията и смъртта бяха ежедневие, накара Крис да не мисли за кариерата си с такива крайни понятия. Повишенията, успешните кампании и празнуването след добре свършената работа бледнееха пред начина, по който се чувстваше, когато Кевин я погледна и й се усмихна за първи път. Нито един от триумфите й не беше толкова дълбок или толкова трудно заслужен, както този в деня, когато се прибра вкъщи Кевин след шестмесечен престой в болницата, през който той беше наддавал по по-малко от половин килограм на месец.

Хариет и Мадлин идваха в болницата няколко пъти седмично, но никога не оставаха повече от половин час. Вниманието на Крис беше толкова погълнато от Кевин, че не беше забелязала колко бързо се влошава здравето на майка й. Три дни преди Деня на благодарността Крис, осъзнавайки, че не е виждала майка си повече от седмица, се беше опитала да й се обади.

Мадлин беше вдигнала телефона и й беше казала, че Хариет е в болницата от миналата седмица поради силни болки в гърба. Рентгеновите снимки показали, че има три счупени прешлена, резултат от разпадащите се кости поради прогресивно развиващия се ревматоиден артрит. Беше наредила на Мадлин да не казва на Крис какво се е случило, докато не стане абсолютно наложително. Крис не знаеше дали това беше акт на благородство или от озлобление, но беше натъжена и от двете възможности.

Опита се да посещава майка си всеки ден, но времето, което прекарваха заедно, беше тормоз и за двете. В рядък момент на искреност, те признаха неловкостта си и се съгласиха, че е по-добре да разредят посещенията до един път седмично плюс телефонни разговори всеки ден за новини за Кевин. Крис винаги се стараеше да затвори, преди връзката да се разпадне, и да ги остави и двете с илюзията, че започват да се разбират.

През следващите две години Хариет умираше бавно, като се прехвърляше от една болница в друга, докато парите й се свършиха. В отчаяната си борба за живот тя ставаше все по-непоносима дори и за лекарите и сестрите. Накрая от нея се отчуждиха всички, които се опитваха да й помогнат, включително и винаги вярната Мадлин, защото ги прогони с гнева и мрачното си настроение. Със смъртта си тя успя да направи това, което не беше успяла, докато беше жива — близо сто души се събраха, за да изкажат почитта си към нея. От години, това беше първият път, когато можеха да се приближат до Хариет, без да се страхуват, че ще получат остро порицание за усилията си.

С изключение на малък посмъртен дар за Мадлин, Хариет беше завещала всичко останало на Кевин под попечителство — нещо, което щеше да му позволи да тегли пари оттам за колежа, но парите нямаше да бъдат изцяло негови, докато не навършеше трийсет и пет години. Намерението беше щедро, но както се оказа, почти безсмислено. След като бяха платени всички сметки на Хариет, се оказа, че остават по-малко от седемстотин долара.

След погребението Мадлин се беше преместила в Мичиган, за да бъде по-близо до брат си. Тя и Крис поддържаха връзка и никога не пропускаха рожден ден или Коледа. Имаше моменти, в които на Крис й се искаше Мадлин никога да не си беше отивала, но причините бяха егоистични и затова никога не последваха молби тя да се върне, а само покани да ги посети и да остане колкото иска.

През прозореца проблеснаха фаровете на кола и извадиха Крис от унеса й. Задържа дъха си, докато се ослушваше да чуе дали колата няма да спре. Едва когато я чу да се отдалечава, осъзна колко силно бие сърцето й.

Погледна Кевин, нежният му силует се очертаваше върху възглавницата, после постави ръка на гърба му и остави топлината му да завладее и нея. Близостта я успокояваше.

Без него нямаше да има смисъл да става сутрин, нямаше да има смях и слънце. Тя прокара ръка през копринената му коса, заглаждайки кичура над лявото слепоочие. Преди по-малко от двайсет и четири часа животът й беше точно такъв, какъвто искаше. Или поне близък до представата й. Имаше моменти, в които, като погледнеше Джон и Мери, усещаше лека завист заради тяхната близост. Знаейки, че чувството между тях е толкова рядко срещано, колкото и честен политик, тя се въздържаше да размишлява върху въпроса, че на нея това й липсва.

Срещаше се с мъже от време на време, но допусна само един от тях, Том Милър, да се запознае с Кевин. Том я беше помолил да се омъжи за него и за известно време тя обмисляше тази възможност. Той и Кевин се разбираха добре, но след шест месеца все още имаше някаква сдържаност между тях. Когато Крис прекрати връзката им, обясни на Том, че за да се омъжи за някого, той ще трябва да обича Кевин толкова, колкото и нея, и докато не намери такъв човек, ще продължи да живее сама.

Оттогава се беше отказала от идеята, че някога ще намери мъж, който да отговаря на идеала й. Но това нямаше значение. И без това никога не беше мислила да се омъжва. Кевин, с когото споделяше живота си, беше сам по себе си чудо, каквото тя не беше и сънувала. Беше й повече от достатъчен.

Тя стана и отиде до прозореца да погледне навън. Лампите, поставени на орнаментирани метални стълбове, осветяваха пустата улица. Беше започнала да обича къщата си. Движението в този квартал не беше много натоварено и все пак бяха близо до центъра. Разположена в източната част на Сакраменто, калифорнийската къща с начупена фасада, през петдесетте години от съществуването си беше достроявана от различните си собственици, понякога успешно, понякога не, и всяко дострояване имаше своя особен чар. Имаше три спални, една баня, просторна кухня и много малки килери.

Мери и Джон бяха намерили тази къща за Крис, бяха я убедили, че е добра сделка, въпреки че беше десет пъти по-стара и два пъти по-скъпа от жилището й в Денвър. Първоначално й беше трудно да продаде „съвсем ново“ за „почти древно“, но после беше започнала да оценява очарованието на двойните прозорци, корнизите с орнаменти и подовете от твърдо дърво.

Беше й трудно да плаща вноските, но с увеличаването на задачите и заплатата й се беше увеличила. След четири и половина години стойността на къщата се беше утроила и така тя имаше вложени пари за образованието на Кевин.

Крис успя да се справи през първата година в Сакраменто, когато трябваше непрекъснато да се грижи за Кевин, и поради това не работеше. Пенсионната й застраховка, спестяванията и натрупалите се пари от неползваните отпуски и болнични бяха достатъчни за това време. Когато средствата й вече бяха доста намалели, Кевин беше пораснал, а здравословното му състояние — стабилизирано, така че можеше да си потърси работа. Искаше нещо, което да й позволи да бъде вкъщи. Да работи на свободна практика. Служителка по обществените контакти изглеждаше логичният избор. Не само че отговаряше на образованието й, но й позволяваше да работи колкото иска или се нуждае.

Първоначално трябваше да подготвя съобщения за пресата, местните новини за компании и планове за ново развитие на домакинствата — изобщо всичко, което можеше да работи вкъщи. Постепенно, с израстването на Кевин, имаше повече свободно време, за да поема по-интересни и предизвикателни поръчки. Работеше директно със средствата за масова информация, вършеше някои рисковани операции — уреждаше спорове в различни фирми, за което се налагаше да отиде в даден офис, за да разбере защо някоя кампания не върви както трябва, организираше публични сбирки, на които присъстваха известни личности, дошли в града по различни причини. Някои от тях бяха толкова светски, колкото и откриването на бакалница.

Харесваше работата си най-вече заради свободата, която й даваше, а и разнообразието я правеше интересна. Някой ден, когато Кевин станеше по-голям, тя си представяше как отваря собствена агенция. Дотогава щеше да продължава да допълва контактите си и да се наслаждава на времето, прекарано със сина си.

Най-изненадващото за нея след преместването й в Сакраменто беше, че след като цял живот се бе борила да запази усамотеността си, вече беше започнала да харесва усещането за близост, което съществуваше в квартала. Беше открила, че й харесва съседите й да се познават и да се наблюдават взаимно, като че ли бяха едно голямо семейство. Щеше да й бъде трудно да загуби това, но още по-трудно щеше да е за Кевин да загуби Трейси, Мери и Джон, което най-много интересуваше Крис. Мисълта, че трябва да го раздели от тях, беше единствената, която я накара да се замисли върху решението, което трябваше да вземе.

Тя се беше сетила за него, докато четеше на Кевин приказката преди лягане. Беше толкова очевидно, че се изненада защо й бе отнело толкова време да стигне до него.

Очевидно, но болезнено.

Още една причина да мрази Мейсън Уинтър.

[1] Winter (англ.) — зима — Б.пр. ↑

[2] Cold fish (англ.) — студен човек. — Б.пр. ↑

Глава десета

Мейсън Уинтър прелистваше купчината доклади върху бюрото си и се опитваше да се концентрира върху нещо, което миналата седмица беше изглеждало спешно, но сравнено с първата среща със сина му, беше минало в края на списъка му с приоритети.

Компанията „Уинтър Констракшън“ имаше прекалено много разклонения, за да може сам да контролира всичките. Той подлудяваше себе си и всички наоколо, като се опитваше да бъде на различни места по едно и също време. Проекти се преглеждаха бегло, когато беше нужна личната му преценка, редовно пропускаше заседанията на управителния съвет заради благотворителните сбирки, които спонсорираше, а личен живот почти нямаше. Единствените му посещения през последните шест месеца бяха на събития от рода „да види и да бъде видян“. Единственият път, когато се беше любил през това време, беше с репортерка, която беше дошла да вземе интервю един следобед и остана до следващата сутрин.

Основният проблем на Мейсън за наемането на човек, който да контролира средната и горната част от компанията, беше отказването от личното обвързване, което според него беше довело „Уинтър Констракшън“ до настоящото му положение. Беше дошъл в Сакраменто, за да докаже нещо — че може да играе с големите клечки и да побеждавана местно равнище, както беше побеждавал в Лос Анжелис, само че с не толкова амбициозни проекти. Беше го направил, и то за по-малко от половината време, което беше смятал, че ще му бъде нужно.

Само двама души бяха заслужили безрезервното му доверие през четиринайсетте години, откакто притежаваше компанията. Единият от тях беше помощничката му, Ребека Къркпатрик, а другият — Травис Миликин, който все повече и повече контролираше работата по строежите на „Уинтър Констракшън“. Беше стигнал до етапа, когато се нуждаеше от още един — някой честен, сигурен и лоялен, който можеше да различи лъжата, преди да чуе края на изречението, който можеше да забележи лошата работа на някой предприемач и да държи на своето, когато крещи с шефа си. Не искаше много — бой скаут с твърдостта и свирепостта на гладна акула и цинизма на агент от ЦРУ би бил достатъчен, поне за начало.

Беше наясно, че няма да може да отдели необходимото внимание на вземането на решения, затова събра докладите и ги остави настрана. Погледна през прозореца към безоблачното небе. За да може да вижда безпрепятствено наоколо, той беше разположил кабинета си на двайсет и седмия етаж на първата си сграда в Сакраменто. Часовете, които прекарваше зад бюрото, бяха предназначени да го предпазват от непрекъснатото усещане за конкуренция, което го обхващаше винаги, когато видеше нечие друго здание. Беше благороден, но неуспешен опит.

Всички — от архитекта до градския плановик — го предупреждаваха, че никога няма да може да продаде апартаментите на последния етаж, които той настояваше да бъдат включени в сградата. Беше му повтаряно отново и отново, че центърът на града е жилищна пустош, населявана единствено от приходящи пътници и бедняци, и никой от онези, които могат да си позволят да купят неговите скъпи жилища, нямал да иска да живее там. Три седмици след началото на строителството той беше подписал документите за продажба на последния апартамент, запазвайки за себе си надстройката.

Съжаляваше единствено за това, че в стремежа си да покаже лоялност и интерес към обществото и да привлече вниманието на местните средства за информация, беше наел дизайнер от Сакраменто да обзаведе кабинета и апартамента му. Крайният резултат все едно беше излязъл от страниците на списание за архитектура — стерилен и претенциозен. Макар че стилът на обзавеждане в кабинета и апартамента да беше различен, той се чувстваше еднакво неуютно и в двата. Тихомълком беше започнал да търси някой, който да обзаведе колкото може по-скоро и двете места, без непоправимо да нарани нечие крехко его.

Беше потънал в мисли, а нефокусираният му поглед се беше спрял на портрета на Джон Балдесари на отсрещната стена, когато Ребека Къркпатрик влезе и отново го върна в действителността. Трийсет и осем годишната Ребека беше висока и слаба, с кестенява коса, която някога е била руса, и кехлибарени очи, почти напълно скрити зад дебелите рогови очила.

— Свърза ли се с Тони относно онези суми, които бяха надхвърлени? — запита той.

Тя подхвърли една кафява папка на бюрото му:

— Той твърди, че самият ти си ги одобрил преди три дни.

— Как ли пък не! — Той се пресегна към вътрешния телефон и натисна бутона. — Джанет, извикай Тони на телефона.

Ребека задържа ръката му:

— Почакай малко, Мейсън. Двамата трябва да си поговорим, преди да се нахвърлиш върху Тони. През последната седмица на няколко пъти си казвал на хората различни неща, за които после си забравял.

Той хвърли на Ребека поглед, който сякаш казваше: „Дано да си наясно какво правиш“, натисна отново вътрешния телефон и излая:

— Задръж обаждането.

Изминаха няколко секунди, докато Ребека изучаваше шефа си, очевидно объркана от това, което виждаше.

— Какво ти става, Мейсън?

— Мислех, че си дошла тук, за да говорим за Тони — Той се облегна назад с ръце, скръстени на тила. — Ако за това си тук, продължавай. Ако не — излизай. Имам среща след половин час и искам да прочета бележките си, преди да отида.

— Олеле, наистина ли голямата лоша мечка има трън в лапата си?

— Ако не съм в прекрасно настроение, това не засяга никого другиго, освен мене.

— Гледаме само себе си, така ли?

Мейсън я погледна, останал без думи. Ребека никога не му отпускаше юздите, но имаше достатъчно разум, за да запази разстояние, когато беше необходимо.

— Посочи ми една основателна причина, заради която да не те уволня — заяви той, показвайки й, че го притиска прекалено много.

— Лесно е — не си мазохист. Аз съм ключова фигура в тази организация и ти го знаеш, както и аз.

На устните му се изписа горчива усмивка. Той се наведе напред на стола.

— Къде те намерих?

— Няма значение. Не можеш да ме замениш. Няма друга като мене.

— Нещо, за което всички трябва да сме благодарни — Той изстена.

— А сега ми кажи какво те гризе отвътре.

— Не.

— Знаеш, че ще ми кажеш.

— Не и този път, Ребека — отвърна той тихо, без гняв в гласа.

— Добре. Само помни, че съм тук, ако ти… — спря по средата тя, а очите й изведнъж се разтвориха, защото изведнъж се досети. — Видял си го, нали?

На Мейсън му се прииска да отрече, но знаеше, че е безполезно. През тези четиринайсет години, в които Ребека беше заедно с него, той никога не беше успявал да скрие истината от нея. Беше го виждала и в най-добрите, и в най-лошите му моменти и беше оставала до него, когато всички останали бягаха. Тя беше неговият довереник, в който той вярваше безрезервно. Беше идеалният асистент в този мъжки свят. С безличните си бизнес костюми, Ребека беше способна да се изгуби на заден план на срещи, пренебрегвана от мъже, които нямаха никаква представа, че тя наблюдава и анализира всеки техен ход.

— Преди три дни — призна той, макар че предпочиташе да задържи това само за себе си.

Тя седна в края на бюрото.

— Мислех, че оня нахакан млад адвокат, който си наел, ти беше казал да стоиш настрана, докато той намери някои отговори.

— Да, така е.

— Но, както обикновено, ти не го послуша.

— Малко по-сложно е.

Загрижеността измести възбудата в погледа й.

— По дяволите този адвокат. Кажи ми как изглежда.

Мейсън се усмихна.

— Много прилича на момчето от снимката, но е и някак различен. Много странно се почувствах, когато го видях. Все едно виждах себе си преди трийсет и пет години. Той има структурата на Уинтър — тесен ханш, къси крака и дълъг труп.

— Чии очи е взел?

— На Даян.

Тя кръстоса крака и се облегна назад, като обхвана с ръце тялото си.

— Сигурно ти е било много тежко.

— Не колкото си представях. В него има много от мене и Даян, но и много, което си е само на Кевин.

— Харесва ми името.

— Дядо ми се казваше така.

— А какво мислиш за нея?

Той стана и отиде до страничната масичка, за да сипе по чаша кафе.

— Все още мисля върху това. Мнението ми при влизането беше различно от мнението ми на излизане.

— О? — възкликна тя с възбудено любопитство. — Как си го обясняваш?

— Тя каза, че не знае за писмото.

— И ти й повярва?

— Сега — да. В реакцията й се усещаше страх и враждебност, но не и вина. — Той подаде на Ребека чашата с кафе и седна.

— Как изглежда?

— Средно висока, не толкова слаба като Даян, но също като нея дългокрака.

Ребека се разсмя.

— Опитай се да повториш това бързо пет пъти.

Мейсън отпи една голяма глътка кафе, без да забелязва, че то изгори езика му.

— Има ужасни очи — от онези, които проникват до мозъка на костите ти. Имам чувството, че Кевин не може лесно да я измами.

— Ще ти разреши ли да го виждаш?

— Не доброволно. — Той се ухили. — Не зная защо, но тя не ме хареса.

Ребека беше истински изненадана:

— Виж ти.

Изминаха няколко секунди, преди Мейсън да проговори отново. Когато това стана, той беше тих и спокоен:

— Разчитах да си тръгна и да се престоря, че никога не се е случвало, но щом го видях, се усетих окован. Колкото можех да полетя, толкова можех и да си тръгна.

— Казах ти.

— Да, зная, но не ти вярвах. Никога не съм си мислил, че бащинството е за мене.

— Това е повече от бащинство — отвърна ти тихо. — Кевин те връща към Даян.

Личният телефон на Мейсън иззвъня. Той вдигна слушалката.

— Да? — Той слушаше внимателно, после бутна стола си назад и стана. — Веднага идвам.

— Какво е станало? — запита разтревожено Ребека.

— Нищо, което да ме изненада — отвърна той, взе сакото си и тръгна към вратата.

— Кристин Тейлър действа точно така, както и аз бих постъпил при подобни обстоятелства. Сега зависи от мене да я убедя, че няма да може да се измъкне.

— Успех — каза Ребека.

— Благодаря, но не ми е нужно пожелание.

— Може би не, но аз все пак бих наглеждала тила си, ако бях на твое място — отвърна тя и излезе заедно с него в коридора. — Не само мечките пазят ревностно малките си.

— Кристин Тейлър е най-малкият ми проблем.

Глава единадесета

Крис намести Кевин на коленете си и зарови нос в тила му, вдишвайки аромата на току-що измитата му коса. По пътя за летището буквално я беше бомбардирал с въпроси, но сега, когато бяха вече там, той се беше умълчал странно, като че ли се опитваше сам да си изясни това, което му беше казала.

Беше очаквала, поне в началото, че ще реагира с по-голям ентусиазъм. Той обичаше самолетите и често искаше да го води на летището, за да ги гледа как излитат и кацат. Сега обаче, когато наистина щеше да лети, не изглеждаше особено впечатлен. Вместо да се ентусиазира за това, което му беше казала, че ще е приключение, той продължаваше да пита кога ще се върнат вкъщи. Не можеше да разбере, че се местят другаде и че никога няма да се върнат.

Тя размисли и после отхвърли мисълта, че момчето не разбира. Имаше много малко неща, които Кевин не разбираше. По-скоро търсеше начин да я накара да промени решението си.

Той наклони глава към рамото й.

— Може ли Трейси, чичо Джон и леля Мери също да дойдат? — запита той, нарушавайки мълчанието.

— Може би някой ден ще ни дойдат на гости.

— Защо не могат сега?

— Защото няма къде да ги настаним.

— Новата ни къща също ли ще бъде жълта?

— Ако не е, ще я боядисаме.

— Може ли Трейси да помогне?

— Ако ни е дошла на гости, може.

— Защо не можеше да си взема играчките?

— Защото няма място в самолета.

— Може ли пощаджията да ги донесе?

— Може би по-късно. Ще видим. — Крис въздъхна облекчено, когато той отново потъна в мълчание. Тя усещаше болката му така, сякаш беше нейна, но си повтаряше, че това, което прави, е най-доброто и за двамата. Надяваше се един ден той да разбере, че тя е трябвало да направи каквото може, докато все още има избор.

Знаеше, че по принцип не е правилно да лишаваш едно дете от баща му. Възможно беше дори някой ден Кевин да оспори решението й. Но тя беше готова да поеме риска. Прекалено голям беше залогът, за да се спира на дреболии, като например какво би си помислил или не Кевин в бъдеще. Може би когато пораснеше и станеше по-способен да се пази от влиянието на човек като Мейсън Уинтър, щеше да му каже за баща му и да го остави да реши дали иска, или не някой като него в живота си.

Тя не каза на никого за решението си да напусне града, дори и на Мери. Да пази тайна от онези, на които всичко беше казвала, беше много трудно, но Мери щеше да я накара да остане и да се бори, а Крис не можеше да поеме риска да изгуби. Колкото и да й беше трудно да признае, все пак Мейсън имаше пълното право в случая. Както тя го разбираше, така и в съда щяха да го разберат. Накрая й остана само една възможност. Ако искаше да предпази Кевин, трябваше да напусне града, докато все още имаше право за това.

Първоначално успешното организиране на изчезването я плашеше. Постоянно мислеше за детектива, който Мейсън беше наел. Ако веднъж ги беше намерил, щеше да го направи и втори път. Не само че трябваше да е с една крачка напред, но и трябваше да е сигурна, че не оставя никаква следа. Хитрините не бяха в стила на Крис, мозъкът й не работеше по този начин. Тя беше прям човек, който винаги посрещаше проблемите с главата напред. Но сега беше различно. Никога залогът не е бил толкова голям.

Точно когато си мислеше, че всичко е предвидила, се сещаше за нещо, което можеше да я провали. Тя дори не се беше сетила да използва чуждо име, когато купуваше самолетните билети, докато правеше резервациите по телефона. Все още не беше решила точно накъде ще пътуват, защото си мислеше, че ще остави някакви следи, ако знае къде отиват.

Да се обади на Мери от Далас беше единственото, което беше планирала. Докато е безопасно за всички, щеше да телефонира на семейство Хендриксън. Но ако Мейсън започнеше да си търси правата в съда, щеше да се наложи да изчезне отново или да постави Мери и Джон в неприятната позиция или да предадат приятелите си, или да лъжат, след като са дали клетва. Ако имаше късмет, щеше да уреди продажбата на къщата, преди това да се случи. Като опразнеше банковата си сметка и продадеше малкото си акции, щеше да събере достатъчно, за да могат двамата с Кевин да изкарат годината, може и малко повече, ако внимаваха, и после щяха да са изцяло зависими от парите, които заработеше.

Решението какво да вземе и какво да остави беше по-лесно, отколкото очакваше, благодарение на случайна забележка на Джон Хендриксън. По време на редовното им посещение в пицарията на Пит предишната вечер, той им беше разказал за някакъв пожар в една къща при последната му смяна и за нещата, които пожарникарите се бяха опитали да спасят. Тя си представи, че е в същата ситуация, и се запита какво би взела, ако има само пет минути. Притесни се за неща, които не можеше да замени — снимки и семейни антики.

През нощта ги опакова и на следващата сутрин остави кутиите на гардероб, като възнамеряваше да си ги потърси, когато двамата с Кевин се установяха някъде и вече беше сигурна, че Мейсън не ги търси повече.

Беше закарала колата си на летището и я беше оставила на постоянен паркинг, защото не искаше някой да види как тя и Кевин се качват в такси с багажа. След като се установяха, щеше да изпрати фактурата за паркиране, ключовете и бележка на Мери с инструкции да продаде колата и да прибави парите към сметката й.

Докато поглеждаше към таблото, за да види часа на пристигане на самолета, който щеше да ги отведе в Далас, погледът й мина покрай висок мъж в костюм на тънко райе, който се приближаваше към тях. Въпреки че погледът й се фокусира върху монитора, съзнанието й го изключи.

Какво, по дяволите, правеше Мейсън Уинтър тук? Дали някакъв бог на съвпадението ги беше довел на едно и също летище, по едно и също време? И което беше по-важно — беше ли я видял, или тя все още имаше време да изчезне в тълпата?

Със свито сърце хвърли поглед в неговата посока. Всякакви помисли за измъкване се изпариха. Той гледаше точно към нея.

Кевин се въртеше в скута й, търсейки по-удобно място. Той забеляза разтревоженото й изражение и попита:

— Какво има, мамо?

— Нищо — едва успя да отвърне тя. — Стори ми се, че виждам някого, когото познавам.

— Кой?

Тя се опита да се усмихне окуражително.

— Той си отиде. — Тя се надигна от стола, но преди да се изправи, усети върху рамото си някаква ръка. Не беше изчезнал, просто беше минал зад нея.

— Моля ви, останете, искам да поговорим — каза Мейсън спокойно, дори сърдечно.

Кевин се обърна да види кой говори.

— Хей, аз ви познавам — каза той, за първи път оживен този ден. — Вие идвахте вкъщи.

— На рождения ти ден — добави Мейсън.

— Аха — съгласи се Кевин, очевидно доволен, че не само той си спомня.

— Може би този път майка ти ще ни запознае — предложи Мейсън, като многозначително премести погледа си от Кевин към Крис.

Кучият му син я беше заклещил в ъгъла. Нямаше друг избор, освен да изпълни предложението му.

— Кевин, това е Мейсън Уинтър… — Естественият завършек на изречението увисна тежко във въздуха.

Мейсън остави тази възможност да се изплъзне, пренебрегвайки напълно Крис, докато ръката му обгръщаше нежно тази на сина му.

— Много се радвам да се запознаем, Кевин.

— Приятел на мама ли сте, или сте от бизнес партньорите й?

— В момента нито едно от двете. Но се надявам, че това няма да ни попречи ние двамата да станем приятели.

Кевин погледна към Крис, сякаш търсеше одобрението й. Преди тя да може да му отговори, към пистата се насочи самолет, който привлече вниманието му.

— Това ли е нашият самолет, мамо?

Мейсън впи поглед в Крис.

— Заминавате ли за някъде? — тихо попита той.

— Това не е случайна среща, нали? — също тихо го контрира с въпрос тя. — Наредили сте да ме следят.

— Подозирах, че можете да се опитате да направите нещо такова.

— Колко умно от ваша страна. Сега…

— Оу — изохка Кевин, — пусни ми ръката, мамо. Боли ме.

Мейсън насочи вниманието си към Кевин:

— Ако наблюдаваш през онзи прозорец, ще видиш как мъжът на земята обяснява на хората от самолета какво да правят.

— Може ли, мамо? — запита Кевин, почти смъкнал се от коленете й.

Не й се щеше да се съгласява с нещо, което Мейсън беше предложил, но в случая беше по-важно Кевин да не чуе предстоящия разговор.

— Добре. Но не отивай никъде другаде. — Когато той се отдалечи, тя се обърна към Мейсън. — Как смеете?

Усмивката, която се появи на лицето му, никога не достигна до очите му.

— Бащата има право да показва на сина си нови неща.

— Копеле такова. Защо се опитвате да ме убедите, че се интересувате от Кевин, след като целият град знае, че ви е грижа единствено за строежа на грозни складове и прибавянето на нови имена към списъка със завоеванията ви?

— И защо, ако мога да зная, бих правил това?

— Не зная, но ще разбера.

— Да разбирам ли, че все пак ще останете?

Тя го изгледа гневно:

— Не можете да ми попречите да тръгна.

— Ако искате заповед от съда, аз ще взема. Има няколко съдии, които ще се радват да ми услужат. Трябва само да поискам. И не мислете, че не мога да ви задържа, докато не бъдат уредени всички формалности. Както току-що посочихте, аз съм добре познат в града. Трябва само да кажа на полицията, че искате да изчезнете със сина ми, и те ще ви измъкнат оттук, преди да можете да отворите уста да протестирате. — Той присви очи. — Ако помислите малко, ще разберете, че наистина не трябва да ме притискате прекалено много. Как ще изглежда един опит за отвличане в досието ви, когато това стигне до съда?

— Блъфирате.

— Вие очевидно не ме познавате толкова добре, колкото си мислите.

— Никога няма да спечелите — заяви Крис по-убедена, отколкото беше.

Той се изсмя:

— Ако наистина вярвахте в това, нямаше да бъдете тук.

Отчаянието я подтикна към перчене. Тя реши да опита друг подход.

— Защо го правите? Какво можете да спечелите?

Той й хвърли невярващ поглед.

— Дяволите да ви вземат, госпожице Тейлър, крайно време е да си набиете в главата, че без значение е колко ви се иска да не е така, но онова дете там е мое. Да не мислите, че само вие можете да бъдете родител? Не ви ли е хрумвало, че аз също мога да имам подобни чувства, и по правото на раждане и всички други права, за които можете да се сетите, аз също мога да искам това, което вие щастливо смятате само за свое? — Той си пое дъх и стана. — А сега ще ми позволите ли да ви изпратя до колата ви?

— Ще ми се да ви пратя в ада!

— Може би някой ден и това ще стане, но не когато вие искате. — Когато тя не направи никакъв опит да стане, той добави: — Няма да си тръгна оттук, докато и вие не го сторите, така че можете да си вдигнете задника от този стол и да тръгвате.

— Багажът ми…

— Вече е на път за дома ви.

— Как… — Тя спря, защото не искаше да му доставя удоволствие и да се интересува как е постигнал нещо, което би било невъзможно за повечето хора. — Няма значение — завърши тя, преметна чантата си през рамо и се изправи.

— Да повикам ли Кевин?

— Не се доближавайте до него.

— Все някога ще трябва да му кажете за мене. — Той млъкна. Гласът му стана по-мек и нежен. — Или искате аз да сторя това?

— Не. Ако изобщо ще научава за вас, ще бъде от моята уста.

— Не може наистина да вярвате, че имате някакъв избор. — Той я хвана за ръката и я накара да го погледне. — Не съм лош сън. Няма да се събудите утре сутринта и аз да съм изчезнал. Единственото, което можете да избирате, е при какви обстоятелства ще кажете на Кевин, че има баща.

— Ако толкова много ви е грижа за него, колкото твърдите, нямаше да му причинявате това.

Той я пусна:

— Какво му причинявам? Искам да го обичам, да се грижа за него, да разширя малко света му. Каква вреда смятате, че ще му нанеса?

— Ще преобърнете света му.

— За неговия или за своя свят се страхувате?

— Той е един и същ — отвърна тя почти шепнешком.

Мейсън погледна към Кевин и няколко дълги секунди се взира в сина си.

— Какво сте му разказали за мене?

— Не знаех кой сте. Как можех да му кажа каквото и да било?

— Нещо трябва да сте му казвали, когато ви е питал защо другите деца имат бащи, а той няма.

— Обясних му, че е тайна, която майка му Даян никога не е споделяла с мене. Това е всичко, което знаех за вас… — тя се поколеба, несигурна дали да продължи и да му каже останалото.

— Продължавайте.

Тя го наблюдаваше, докато той гледаше Кевин, и отново беше изненадана колко много си приличат. Опита се да си представи Мейсън и сестра си заедно — как се любят, как се усмихват, как споделят интимни неща. Какво беше видяла в него Даян, което Крис не можеше?

— Казах му, че всичко, което зная, е, че мама Даян много ви е обичала.

Мейсън присви очи, докато изпитателно я наблюдаваше.

— Май че трябва да ви благодаря поне за това.

— Не се надявайте на повече.

Той поклати глава:

— Защо трябва да усложнявате нещата?

— Ако имахте поне малка представа от това, какво е да бъдеш родител, щяхте да разберете защо възнамерявам да се боря докрай. Посяването на семе и появяването шест години по-късно, за да видите как то е израснало е безсмислено. Времето, прекарано с детето, е истински важното в неговия живот. И след като аз съм прекарала това време с Кевин, аз съм тази, която решава кое е най-добре за него. Вие не бихте могли да сте това, господин Уинтър, дори и при по-добри обстоятелства.

— Много убедителна реч, госпожице Тейлър. Но имате един малък пропуск. Ако знаех за Кевин, аз щях да съм първият, който да се появи при него.

— Сега е лесно да заявите това.

— Не само лесно, а и неоспоримо. Кой ще оспори какво бих направил тогава, след като реагирах по този начин веднага след получаването на писмото на Даян?

Крис усети земята да се изплъзва изпод краката й.

— Можете да казвате каквото си искате, но никога няма да ме убедите в искреността си. Ако наистина Кевин ви интересува, оставете го на мира.

— Въртим се в затворен кръг. Не виждам никакъв смисъл да продължаваме. Зает съм, а съм сигурен, че и вие имате работа. — Той се насочи към изхода. — Ще тръгваме ли?

— Тръгвайте. Аз ще почакам, докато Кевин се нарадва на самолетите. Поне да има някаква полза от идването ми дотук.

Той се изсмя:

— Хубав опит.

— Какво има? Нали вашият детектив постоянно ни следи?

— Това е нещо, с което предпочитам да се занимая сам. А сега, ако сте готова?

— Трябва ми време да обясня на Кевин.

— Ще имате достатъчно време да му обясните, докато го карате към къщи.

— Учудващо. Тъкмо когато започна да мисля, че ви мразя колкото мога да мразя всеки друг човек, казвате нещо, което увеличава мизата.

Той не обърна внимание на опита й да го уязви.

— Искате ли аз да доведа Кевин?

Вместо отговор, тя отиде до прозореца, постоя малко до Кевин и приклекна до него.

— Познай какво ще ти кажа?

— Какво? — попита той, а вниманието му все още беше приковано към самолетите.

— Реших, че все пак можем да останем в Сакраменто.

Той я погледна с блеснали от възбуда очи:

— Наистина ли?

Тя кимна, защото не се доверяваше на гласа си.

Възбудата му изчезна също толкова бързо, колкото се беше появила.

— Означава ли това, че няма да летим със самолет?

Искаше й се да плаче и да се смее едновременно. Типично в стила на Кевин беше да иска нещо в мига, в който са му го отнели.

— Не днес. Но някой ден ще летим.

— Обещаваш ли?

— Честна дума. — Тя се изправи и го хвана за ръка.

— Мога ли да кажа на Трейси?

Тя нарочно мина с Кевин покрай Мейсън Уинтър и излезе от сградата, без да го погледне.

— Разбира се.

— Може ли и тя да дойде? — запита Кевин.

— Зависи къде отиваме. — С всяка стъпка тя се чувстваше все по-притисната.

— Ще й кажа веднага, щом се приберем вкъщи.

Тя тайно изтри една сълза от ъгъла на окото си.

— Помни, че трябва да внимаваш с обещанията. Понякога те могат да наранят хората.

Той я погледна.

— Ти обеща, че ще имаме ново жилище.

— Зная.

— Няма нищо, мамо. И без това не беше хубаво обещание.

Тя разроши косата му:

— Може би не, но тогава изглеждаше най-доброто.

На път за вкъщи Крис и Кевин се отбиха в супера да купят хранителни продукти и половинка сух хляб, за да нахранят патиците в парка „Маккинли“. Когато отидоха в парка, Крис седна на тревата и започна да наблюдава Кевин, който внимателно дробеше хляба, за да бъде сигурен, че дори и най-плахите птици ще получат своя дял.

Беше направила всичко, за да насърчи щедростта и нежността у Кевин. Светът, в който той щеше да живее, щеше да се нуждае от хора, които да намират най-подходящи решения за безнадеждни ситуации на високо политическо ниво или просто във всекидневния живот.

Всичко онова, което преди за Крис беше напълно далечно и чуждо — мирът, братството и разбирателството между държавите, спасяването на земните ресурси чрез рециклиране, защитаването на застрашените от изчезване видове, защото загубата на един се усещаше от всички — след появата на Кевин в живота й се беше превърнало в нейна мисъл и грижа. Тя искаше да направи всичко възможно, за да бъде сигурна, че светът, който той и неговото поколение щяха да наследят един ден, ще бъде по-добър от нейния. Идеята беше проста, но мъдра. И нейните действия бяха най-добрият начин да покаже на Кевин колко много го обича.

Когато хлябът свърши, те се разходиха сред градината от рози и после отидоха до тенис кортовете да погледат две жени на средна възраст, които пропущаха топката по-често, отколкото я улучваха.

Накрая, когато Крис не можеше да отлага вече завръщането им у дома, тя и Кевин се изкачиха обратно до колата и изминаха няколкото преки до Четирийсет и втора улица. След като влязоха вкъщи, тя се обади на Мери и попита дали Кевин може да прекара следобеда у тях.

Ако искаше да спечели битката с Мейсън Уинтър, трябваше да направи всичко възможно да засили превъзходството си. Изпрати Кевин до къщата на Хендриксън и почака, докато той влезе. Обеща на Мери, че ще й обясни какво става, когато се върне да прибере Кевин. Прибра се вкъщи и си уреди среща с Пол Майкълс за следващия ден. Въпреки че той със сигурност щеше да твърди, че не е подходящият за този случай, защото не се занимава със семейно право, за Крис бяха по-важни страстта и вниманието, които щеше да употреби в борбата й срещу Мейсън, отколкото опитът. Само защото правото беше на страната на Мейсън Уинтър не означаваше, че това, което той прави, е правилно.

Прекара останалата част от следобеда в разопаковане на багажа.

Глава дванадесета

Мейсън излезе от асансьора и стъпи на това, което щеше да бъде последния етаж на хотел „Капитол Корт“. Проектът изоставаше с три седмици. Като се имаха предвид закъсненията с доставките и проверките, не беше чак толкова лошо, но не беше и повод за радост.

Реши, че е най-разумно да поговори лично с бригадира и да го окуражи да направи всичко възможно, за да ускори нещата. Беше открил, че дори когато всичко вървеше по разписание, е добре да подсеща внимателно или не толкова внимателно онези, които отговаряха за работата. В резултат на това, през четиринайсетте години от съществуването на „Уинтър Констракшън“ те винаги предаваха обектите в срок. Дори да се наложеше към хотела да бъдат прехвърлени хора от останалите строежи, той щеше да бъде открит навреме. Но ако не станеше така, щяха да падат глави.

— Ей, господин Уинтър, к’во правите? — Някъде отгоре долетя глас.

Мейсън сложи ръка на каската си и погледна нагоре. Усмихна се на работника, който надничаше през железните пръти.

— Как са близнаците, Калвин?

— Страхотно, особено след като започнаха да спят нощем. Исках да ви благодаря за детските креватчета, дето сте пратили. Много са готини. И изглеждат чудесно в стаята.

— Жена ти вече ми благодари.

— Тя спомена, че ще го направи, но исках и аз лично да ви кажа.

Способността на Мейсън да проявява интерес към личния живот на подчинените си до голяма степен се дължеше на Ребека. Тя го информираше за ражданията, смъртните случаи и всички други събития, важни за хората, които работеха за него, и се стараеше да изглежда така, сякаш отзивът е само негова идея.

— Долу ми казаха, че Хауърд е тук. Виждал ли си го?

— Хауърд обядва. Но Травис е тук — добави Калвин след малко.

— Изпрати го долу, моля те.

— Г’тово, господин Уинтър.

— Тръгвам — добави един по-нисък и по-силен глас.

Мейсън се отправи към временното стълбище и почака. След секунди се появи и Травис Миликин. Въпреки че трябваше да се протегне, за да стане метър и седемдесет, с набитото си тяло и обветрено лице Травис усмиряваше едрите строителни работници и наконтените градски архитекти с еднаква лекота. Зад тази външност се криеха енциклопедични познания за строителството. Нямаше въпрос, за който Травис да няма отговор. Прехвърлил петдесетте, той беше два пъти развеждан, сега отново женен и толкова щедър, колкото и сприхав.

— Приеха ли водопроводната мрежа? — запита Мейсън без предисловие.

— Инспекторите все още не са стигнали до тук.

— Дяволите да ги вземат. Никой ли не им е казал в какъв срок работим? — зададе той риторичен въпрос.

Травис изтри ръцете си в дънките:

— Знаят и пет пари не дават. Защо да го правят?

Бумът в строителството беше изненадал всички в града. Във всеки отдел имаше недостиг на хора, бяха претрупани с работа и нямаха време да се занимават с оплакванията. Мейсън правеше всичко възможно, за да е в добри отношения с тях поради съвсем егоистични причини. Понякога това му осигуряваше повече внимание, понякога — не.

— Направи каквото можеш и ме дръж в течение — каза той.

Травис бутна с крак парче бетон, вдигна го и го пусна в джоба си.

— Между другото, харесва ми новият човек. В началото му беше доста трудно, но мисля, че бързо ще навлезе в работата. — Той хвърли поглед към Мейсън. — Не ме разбирай погрешно, но ми напомня малко за брат ти.

Мейсън се замисли.

— Боже господи, прав си.

— Не трябва да позволяваш да повлияе на чувствата ти. Повдигнах въпроса, защото знаех, че рано или късно ще ти направи впечатление, а в този случай мисля, че колкото по-рано, толкова по-добре.

— Как, по дяволите, съм могъл да го пропусна? — запита се разсеяно Мейсън. Забележката на Травис предизвика горчиви спомени, които бяха така свежи, сякаш се бяха случили преди четиринайсет дни, а не преди четиринайсет години.

— От това, което чувам, напоследък те занимават по-важни неща — каза Травис, а обикновено резкият му глас сега звучеше по-меко.

— А ти откъде знаеш? Не съм те виждал откакто се върна от Лос Анжелис. — Травис все още ходеше от време на време на юг, за да наглежда нещата там, след като бяха преместили централата на фирмата в Сакраменто.

— Досега би трябвало да си разбрал, че много малко неща ми убягват. — Той забеляза още едно парче бетон и го вдигна.

— Кучи син — изръмжа Мейсън. — Сигурно и всички останали знаят.

Травис сви рамене:

— Е, не са го чули от мене. Може да зная много неща, но не ги разпространявам.

— За бога, Травис, зная. Всъщност няма голямо значение кой знае и кой не. Скоро официално ще съобщя. Просто исках сам да ти кажа.

— И кога ще доведеш хлапето насам?

Мейсън разхлаби вратовръзката си. Бяха в средата на още една рекордно гореща вълна, втората, откакто се беше преместил в Сакраменто. Дори и на двайсет и втория етаж не подухваше никакъв вятър, за да изсуши потта.

— Първо трябва да прескоча няколко препятствия. Сестрата на Даян не беше особено доволна да ме види на прага си. Ще мине известно време, докато изясним нещата между нас.

— Вашите знаят ли?

Травис беше единственият човек, който имаше смелостта да го пита за семейството му. Без съмнение и други служители бяха любопитни, но само Травис си беше извоювал правото да пита.

Преди четиринайсет години, когато Мейсън беше изключен от управлението на строителната компания „Саутуест“ от баща си и брат си и трябваше да ги съди, за да му бъде платена частта от фирмата, която беше изградил със собствените си пари, Травис се беше възмутил от несправедливостта. Като шеф на строителния отдел на „Саутуест“ той имаше какво да губи, ако вземеше страната на Мейсън, но това не го спря. Беше първият, който свърза съдбата си с младата компания „Уинтър Констракшън“, присъединявайки се към нея още преди тя да има съдебно разрешение или канцелария.

Когато в началото, за да спестява от заплати, Мейсън работеше по осемнайсет часа на ден, седем дни в седмицата, правеше оферти, движеше нещата в кантората, опитваше се да се справи с неизбежното любезничене и да не изпуска от поглед напредването на строителните работи, Травис се беше съгласил да получава процент от печалбите вместо заплата. По онова време, когато дори кутия моливи беше разточителство, споразумението беше истинска благодат. Жестът на Травис не само беше помогнал да осигурят нужния капитал, но и беше повдигнал настроението на останалите служители. Бяха нужни по-малко от пет години договорът да стане смущаващо изгоден за Травис и той да поиска отново да мине на заплата. Мейсън беше отказал.

В началото Мейсън се беше забавлявал с идеята да нарече компанията „Финикс Констракшън“. Травис му предложи да използва името Уинтър в бизнес, който някой ден ще засенчи „Саутуест“ като много по-подходящ и остър трън в очите на семейството на Мейсън.

Ребека Къркпатрик беше пристигнала в деня, в който надписваха новото име на ремаркето, което тогава изпълняваше ролята на кантора на компанията и на жилище на Мейсън. Тя влезе незабелязано, остави резюмето си от една страничка на бюрото и обяви, че търси току-що стартираща фирма, с която да свърже съдбата си, и че според нея вече я е намерила.

После тримата се бяха обединили в преследването на общата цел и бяха станали по-близки от семейството, което Мейсън беше оставил зад себе си. Ребека и Травис бяха празнували с него, когато той и Сюзън се бяха оженили, и бяха стояли до него на нейното погребение пет години по-късно. През последвалите черни дни, когато всичко сякаш се срутваше около него, те двамата бяха стълбовете, които го задържаха изправен. Бяха се радвали, когато Даян се появи в живота му, и се бяха чувствали предадени като него, когато го напусна. Те бяха единствените членове от семейството на Мейсън, които Кевин щеше да види някога.

— Не — отговори най-после Мейсън на въпроса на Травис. — Не съм им казал и не смятам да го правя.

— А майка ти? — настоя Травис.

Гняв, толкова дълбоко преплетен с болка, че той не можеше дори да ги различи, разтърси Мейсън.

— Какво? — отряза го той.

— Не мислиш ли, че…

— Ако мога да го избегна, и на нея няма да кажа — довърши той. — След случилото се тя вече няма права на баба.

— Смятах, че можеш да премислиш. Според мене тя беше заклещена в центъра на събитията и беше предварително прокълната, по който и път да тръгнеше.

— Затова не тръгна нито по единия, нито по другия и мълчанието й стана очебиещо.

— Може би сега, когато самият ти имаш дете, ще разбереш някои неща.

— С възрастта започваш да омекваш, Травис.

— Знаеш много добре, че двете неща нямат нищо общо.

Мейсън се обърна и погледна към реката. Както винаги, погледът му обходи парцелите, които се опитваше да събере в един огромен участък, откакто беше дошъл в Сакраменто. Помисли да каже на Травис за напредъка, постигнат от Ребека с един от фермерите, но после реши да не го прави. Ако в началото фермерът категорично отказваше да подпише документ с обещанието да продаде земята на „Уинтър Констракшън“, когато Мейсън започнеше целия проект, то сега поне даваше признаци, че срещу съответния стимул ще предложи първо на Мейсън собствеността си.

Травис все още смяташе цялото начинание за безразсъдно смело, не, повече от безразсъдно смело — беше убеден, че проект с такъв обхват и толкова рискове ще бъде пълен провал за „Уинтър Констракшън“. Но в този момент дори неодобрението на Травис не беше достатъчно, за да разубеди Мейсън.

Беше решен да остави подписа си върху тази земя за бъдещите поколения. Преди два месеца го искаше заради себе си. Сега щеше да бъде подарък за сина му.

Той изсумтя презрително, докато сваляше каската си и бършеше потта от челото си. Не Травис омекваше с възрастта, а той самият.

— Не зная за тебе — каза Мейсън, обръщайки се към приятеля си, — но аз нямам време да се мотая и да се заяждам. Трябва да се срещна с някои хора.

— Ако единият от тях е Тони Авалон, кажи му да си домъкне задника при онзи склад утре сутринта.

Мейсън беше благодарен на Травис, че изостави въпроса за сина му, макар да беше очевидно, че има какво да добави.

— Ще кажа на Ребека да предаде съобщението. Ако говоря с него в сегашното си настроение, той никога няма да пожелае да работи отново с нас.

— Не зная дали би било голяма загуба.

— Може би трябва да поговорим за това. Той вече има готова оферта за проекта на Уат авеню. Ако ще му подбиваме цената, трябва да съм сигурен, че имаме някои хора, на които можем да разчитаме. — Мейсън стигна до края на сградата и помаха за асансьора.

— Ще се видим на закуска при Пава.

— Разбира се, аз черпя.

Травис се разсмя.

— Ти си евтино копеле, Мейсън.

— А ти си богато, Травис.

Смехът стана още по-силен.

— Аз ще оставя бакшиша.

Мейсън отвори вратата на асансьора, влезе вътре и се обърна към Травис:

— По-добре облечи нещо старо. Спомням си, че последния път, когато остави бакшиш, сервитьорката те поля с кафе.

Същата вечер Мейсън си тръгна от работа по-рано, за да облече смокинга си за гала празненството на изкуствата в хотел „Хаят“. Смяташе да изпрати кола за гаджето си, Кели Уайтфийлд, но в последната минута промени решението си и сам отиде да я вземе.

Вечерята с танци беше още едно задължително мероприятие, но този път имаше и нещо интересно. Досега единствено „Хаят“ осигуряваше необходимите условия за хайлайфа. Веднага щом „Уинтър Констракшън“ завършеше хотел „Капитол Корт“, положението щеше да се промени. Известно време щеше да има борба между двете фирми за привличане на клиенти — по изчисленията на Мейсън — около три-четири години. После бизнесът щеше да се е разширил достатъчно, за да запълни два луксозни хотела. Междувременно Мейсън разчиташе, че „Капитол Корт“ ще привлече достатъчно хора от „Хаят“.

Щеше да бъде тактическа грешка да не отиде на тазвечерното събиране. Отсъствието му щеше да бъде забелязано и обсъждано. На присъствието му нямаше да обърнат особено внимание. Освен това му се полагаше и една свободна вечер, а никой не беше по-подходящ от Кели Уайтфийлд да го отвлече от работата.

Беше подранил и затова реши да мине по малките улички, вместо да кара по магистралата до двуетажния апартамент на Кели. Бризът откъм делтата най-после беше преминал през пролива и беше смъкнал температурата в долината с петнайсетина градуса, въздухът отново можеше да се диша и отвореният люк на колата му вече не беше безумие.

Поршето се промъкваше плавно и грациозно сред останалите коли в петъчната вечер и беше истинска наслада да го караш. През осемте години, откакто го имаше, Мейсън беше навъртял едва шестдесет и три хиляди километра, повечето от които през зимата, когато бизнесът малко замираше и това му позволяваше да натовари ските и да се отправи към планината. Да живееш в северна Калифорния и да не караш ски, беше все едно да засадиш градина и да не ядеш от нейните плодове.

Чудеше се дали карането на ски щеше да хареса на Кевин. Мисълта го накара да се усмихне. Години наред беше наблюдавал деца, стигащи до коляното му, да летят по склоновете със смайващо умение, да изпълняват християния сякаш краката им бяха гумени, да отказват да се приберат, докато устните им не посинееха от студ. При мисълта, че някога можеше да погледне към върха на пистата и едно от децата, настървени да стигнат първи до долу, да е синът му, у него се надигна поток от сложни и силни чувства.

Съвсем несъзнателно Мейсън посегна към мигача, когато наближи Четирийсет и втора улица. Едва когато спря срещу къщата на Крис и Кевин и излезе от колата, той разбра какво прави — точно онова, което беше направил и преди, и което неговият адвокат му беше казал никога да не повтаря. Не го интересуваше. Спокойният и пресметлив разум, който му служеше толкова добре в работата, явно се превръщаше в пълна каша, когато станеше въпрос за сина му.

Поглеждайки през прозореца, докато наближаваше входната врата, той видя, че Крис говори с някой друг в кухнята. Той застана пред вратата и позвъни.

— Аз ще отворя, мамо — извика Кевин.

— Няма нужда, Кевин, аз…

Или Крис не го каза достатъчно високо, или не беше достатъчно бърза да го хване, преди да отвори вратата.

— Здрасти — каза той, разпознавайки веднага Мейсън.

— Здравей — отвърна Мейсън, изненадан от силното удоволствие, което го заля.

— Да извикам ли мама? — запита Кевин.

Това беше последното нещо, което Мейсън искаше, но знаеше, че няма друг избор. Ако съществуваше и най-малката възможност той и Крис да оправят нещата помежду си, без да стигат до съд, не му се искаше да рискува този шанс, като я ядоса още преди да са говорили. Осъзнаваше много добре, а беше сигурен, че и Крис знае, че ако тя има що-годе добър адвокат, можеше да блокира молбата му за съвместно попечителство с години.

— Ако не е заета — отвърна той неохотно.

Още една глава се показа до тази на Кевин.

— Това е човекът, за който ти разказах — обърна се Кевин към момиченцето. — Онзи, който мама и аз видяхме на летището.

— Има хубави дрехи — каза момиченцето, сякаш Мейсън не беше там.

Като се обърна към Мейсън, Кевин продължи:

— Мама е в кухнята с леля Мери. Прави масленки с фъстъци. Но може да спре за малко.

— Тук съм, Кевин — заяви Крис, като бършеше ръцете си с кърпа, докато идваше към вратата. Тя погледна ледено Мейсън и после насочи вниманието си към Кевин.

— Защо не отидете с Трейси да си поиграете в задния двор, докато аз поговоря с господин Уинтър?

— Но ние си играехме с Легото в спалнята — възпротиви се той.

Тя постави ръка на рамото му и го побутна зад себе си.

— Ще го довършите по-късно.

— Може ли да изнесем Легото навън?

— Някога разрешавала ли съм ти да го изнасяш навън?

— Не.

— Нищо не се е променило.

— Може ли да си вземем по една сладка?

— Помолете леля Мери да ви даде.

— Може ли да вземем по две?

— Кевин! — започна тя, а тонът й показваше, че вече е преминал границата. Той се предаде, хвана приятелката си за ръка и тръгна към кухнята. Когато се отдалечи, Крис отново се обърна към Мейсън вбесена.

— Какво правите тук?

— Исках да видя Кевин — отвърна той, като реши да заложи на искреността.

— Знаете моето отношение към това.

— Реших, че може би сте размислили — каза Мейсън, опитвайки се да говори сговорчиво и смислено, макар че усилието почти го задавяше. Чувството за честна игра, което го караше да вземе онова, което по право си беше негово, го караше и да се сдържа. Макар че много му се искаше да пренебрегне претенциите на Крис към Кевин, не можеше да го стори. Тя беше майка на Кевин точно толкова, колкото и той беше негов баща — не го беше родила тя, но беше му посветила живота си.

— Не мога да мисля за нищо друго — заяви тя.

— Предполагам, че е глупаво от моя страна да се надявам, че можете да промените мнението си.

— Въпреки че не бих го формулирала по този начин, думите ви са доста верни.

— Срещал съм някои невероятно проклети хора в живота си, но никой не е като… — той спря. Доникъде нямаше да стигне, ако я обидеше. — Вижте, желая само доброто на Кевин. Той се нуждае от баща, както се нуждае и от майка. Нямам никакво намерение да ви го отнемам. Просто искам да стана част от живота му и той да стане част от моя.

— Ако наистина желаехте доброто на Кевин, сега нямаше да сте тук. Баща, който внезапно се появява, едва ли ще улесни живота му, само ще го обърка. Особено баща като вас.

Той не можеше повече да сдържа гнева си.

— Какво, по дяволите, ви кара да мислите, че знаете какъв баща ще бъда?

Тя се облегна на вратата и скръсти ръце на гърдите си.

— Всеки, който живее в този град и чете вестници, знае какъв човек сте. Вие живеете в стъклена къща, господин Уинтър, и дали по недоглеждане или нарочно, не сте пуснали щорите, така че всеки може да надникне вътре.

Той вдигна ръце и изстена отвратено:

— Страхотно! Синът ми се отглежда от активистка на моралисткото мнозинство. Боже господи, винаги ли карате другите да мислят вместо вас? Не сте ли способна сама да си изградите мнение от това, което виждате, вместо от онова, което четете?

Тя изслуша тирадата му, без да мигне.

— Вие стоите зад всичко, против което съм аз — отвърна безизразно тя, когато той свърши.

Той пъхна ръце в джобовете си в опит да овладее желанието си да я стисне за гушата.

— Като например? — запита той.

— Язовирът „Обърн“, новото пристанище за яхти на река Сакраменто, данъчни облекчения за богатите, купуването на политици и когато това не помогне — упражняване на натиск, за да получите каквото искате, позволявате да ви продават на търг като парче месо — да продължавам ли?

— Предполагам, не се брои това, че търгът беше благотворителен — запита той, неспособен да не се заяде с нея.

— За вас може и да е бил — отвърна тя. — Но опитайте се да обясните на момченцето, което гледа как баща му се перчи на пистата заради куп глупави жени в публиката.

— Да разбирам ли, че сте били на едно от тези места?

— Чела съм за тях.

— Аха, ясно. Отново се връщаме към вестниците. — Той наведе поглед, мислейки върху думите й. — Пак в пресата сте чели и за натиска, който упражнявам, така ли?

— Да.

— И за позицията ми по отношение на екологията?

— Да.

— Това ли е всичко?

— Не е ли достатъчно?

Когато отново вдигна поглед, той внимаваше да запази изражението си невинно, без да дава израз на гнева, който чувстваше.

— Помислих, че може би пазите най-хубавото за края. Но явно сте пропуснали статията, в която се казва, че съм чукал всяка хубава жена между двадесет и една и петдесет години в окръга.

За няколко мига тя впи поглед в него.

— Ние обаче знаем, че това не е вярно — отвърна тя мило. — Нали така, господин Уинтър?

Той беше толкова изненадан от отговора й, че за момент остана безмълвен. Беше очаквал тя да бъде равностоен противник, но не и да го превъзхожда.

— Знаете много добре, както и аз, че нямате достатъчно пари за продължителна съдебна битка. Как да ви накарам да погледнете фактите в очите?

— Ако можехте да надникнете отвъд егоцентричния си свят, щяхте да разберете, че това, за което се боря, няма нищо общо с парите или фактите, или с поправянето на стари грешки. Обичам Кевин повече от собствения си живот. Ще направя всичко необходимо, за да го защитя.

Не можеше да спори повече с нея. Беше си създала свой собствен малък свят и фанатично го бранеше. Тя беше ангел хранител, а той — дявол.

— Съжалявам за безпокойството — призна поражението си той. — Хвърли й последен поглед и беше изненадан да види недоумението, изписано на лицето й.

Той се обърна и тръгна към колата, чувайки как вратата се хлопва и ключът се превърта след него.

— Някой ден, Кевин — обеща той. — Скоро.

Глава тринадесета

Мейсън кимна на Уолт Бианки, който се приближи към масата. Ребека беше настояла, че за новия ръководител в „Уинтър Констракшън“ е много по-важно да присъства на благотворителната вечеря и да се срещне с движещите сили на обществото в Сакраменто, отколкото за нея, и беше настояла Уолт да получи нейната покана. Разбира се, беше права, но освен това беше противно самодоволна, че най-после е намерила извинение да си остане вкъщи с един от дузините непрочетени детективски романи, които събираше от години.

Мейсън протегна ръка и спря сервитьора, който искаше да му налее още една чаша вино. Вече беше пил достатъчно тази нощ, опитвайки се да заглуши гнева си срещу Крис Тейлър. Когато стана очевидно, че алкохолът не е решение на проблема му и че ако продължи да пие, щеше да се наложи Кели да кара колата или да вземат такси, той премина на кафе.

Поне едно нещо от цялата вечеря беше приятна изненада: Уолт Бианки се оказа майстор в общуването с тълпата. За три кратки часа той беше очаровал всички — от кмета до съпругата на Травис Миликин. Когато Мейсън го попита какво мисли за Линда Ронстад, която беше наета да забавлява гостите, Уолт отвърна, че не знае. Лицето му беше напълно сериозно. Той добави още, че след като тя няма нищо общо със строителния бизнес, той няма време за нея.

Ако не беше смущението, което Мейсън усещаше поради необичайната прилика на Уолт с брат му, щеше да се наслаждава още повече на представлението. А сега непрекъснато поставяше под въпрос действията на новия си служител и изпитваше подозрение към способността на този мъж да общува с околните Дори се почуди доколко беше повлияло върху него умението на Бианки, когато го интервюираше за работата.

Мразеше се за това, че подозира Уолт, особено поради такива незначителни причини. Хората заслужаваха да бъдат съдени по действията им, а не по външността или по приказките на околните.

Жалко, че Крис Тейлър не беше привърженик на същата теория.

По дяволите, отново се намираше там, откъдето беше започнал вечерта. Дразнеше се, че тя не стоеше в ъгъла на съзнанието му, където я беше запратил. Вместо това се промъкваше във всяка негова мисъл, във всяка негова постъпка.

— Хей, има ли някой тук? — измърка на ухото му Кели, хвана го за ръка и се притисна към него.

Той се наведе към нея и се усмихна.

— Пренебрегвам не кого да е, а най-красивата жена тук. Извинявам се.

— Извинението се приема. — Тя сложи брадичка на рамото му, така че дъхът й стопляше ухото му. — Защо имам чувството, че не се забавляваш?

— Защото си не само красива, но и интелигентна.

— Престани — игриво прошепна тя. — Разгорещяваш ме.

Имаше и по-лоши начини да завърши вечерта.

Тя се усмихна прелъстително.

— Трябват ми няколко минути да се сбогувам с някои хора и можем да тръгваме.

Когато тя се отдалечи, Мейсън се обърна към Уолт.

— Научи ли нещо? — запита той.

Уолт се разсмя.

— Това е едно от нещата, които най-много ми харесват у вас, господин Мейсън. Биете право в целта. — Той се приведе напред, за да направи разговора по-личен.

— Наистина интересно. Открих, че ви мразят и се страхуват от вас повече, отколкото очаквах. Което ми говори, че съм направил правилния избор в решението си къде искам да работя и за кого искам да работя.

— Интересно наблюдение. — Точно по същия начин би отговорил и той в подобна ситуация.

— Между другото, какъв е този проект за района около реката, за който непрекъснато чувам да се шушука? Не си спомням да сте ми споменавали за него, когато ме наехте. Да не съм пропуснал нещо?

— Кой шушука? — запита напрегнато Мейсън. Допреди няколко месеца опитите му да изкупи земята по поречието на Сакраменто бяха посрещани със смях от останалите строителни компании в района. Бяха нарекли проекта на Уинтър, Страната на чудесата, защото бяха убедени, че ако някога получи разрешение да построи миниатюрния си град в града, преди да види някоя от сградите населена, ще банкрутира, ще полудее или, ако ги питаха тях — още по-добре и двете.

Присъщите проблеми при строежи, които можеха да нарушат крехкото екологично равновесие там, бяха огромни. За парцела важаха строителните разпоредби в града и в два окръга и затова трябваше да се вземат разрешения от градския съвет и от окръжните надзорни съвети. Освен това трябваше да се работи и с Федералната агенция за контрол върху наводненията, Отдела за парковете и отдиха, Комисията по качествен контрол на водата — и това бяха само част от учрежденията. Не беше изненадващо, че за всички, с изключение на Мейсън, проектът изглеждаше като връх на идиотизма, нещо, което никой нормален строител не би си и помислил да направи. И, разбира се, никоя банка или спестовна каса не би си помислила да финансира проекта, освен ако не искаше агентите от ФБР да душат и ровят в кредитната им политика.

Въпреки това Мейсън упорстваше, сигурен, че последната дума ще бъде негова, убеден, че няма пречки пред проекта, защото е единственият, на когото му стиска да се наеме с него. Беше единственият допреди шест седмици, но оттогава започна да сглобява оттук-оттам късчетата информация и да разбира, че още някой е отгатнал потенциалната печалба, която можеше да се извлече от разработването на крайбрежния район, който вече смяташе за свой.

Уолт сложи ръка на лицето си така, сякаш разтриваше брадичката си, а всъщност закриваше устните си от всеки, който би се опитал да ги подслушва.

— Мисля, че двама души от групата имат нещо общо с градския съвет. Не можах да чуя имената им, но мога да ви опиша как изглеждат. Дочух, че единият от тях се обръща към този, с когото говореше, с името Ал Лоуенстайн, а към другия — с Барт или Берт, нещо такова. Опитах се да създам впечатлението, че не ги чувам, но щом Лоуенстайн ме позна, смениха темата.

Мейсън кимна. Групичката не го изненадваше, за разлика от темата. Дори заедно, Ал и Барт не можеха да съберат достатъчно средства, за да финансират търговски център, така че те не представляваха заплаха, фактът обаче, че знаеха за него и го коментираха, означаваше, че заплахата е съвсем реална.

— Кажи ми, ако чуеш и някой друг да говори за този проект — помоли той Уолт. — И се постарай да запомниш какво точно се казва за него.

— Нещо определено ли?

Внимателно формулираният въпрос беше молба за малко повече информация, нещо, което Мейсън все още не беше готов да направи. Не беше сигурен защо чувства нежелание да се довери на Уолт, знаеше само, че ако това чувство продължеше, Уолт нямаше дълго да работи за него.

— Не — отвърна Мейсън след няколко секунди. — Казвай ми всичко, което чуеш.

Мейсън усети парфюма на Кели половин секунда преди самата тя да се доближи.

— Готова ли си? — запита той, като се изправи.

Тя докосна устната си с върха на езика.

— О, да… — отвърна тя така, че само той да може да я чуе. Усмихна се, притисна се към него и бързо го целуна по бузата.

— Ще има и друго — добави тя с гърлен шепот.

Мейсън погледна към Уолт.

— Ще се видим в понеделник в офиса.

— А ако останалата част от вечерта се окаже интересна?

Мейсън разбра, че за да докаже способностите си, Уолт щеше да стои, докато останеха само напитките и сервитьорите. Точно така би постъпил и той на мястото на Уолт и затова беше доволен.

— Обади се на Ребека. Тя знае къде да ме намери.

После отново насочи вниманието си към Кели, хвана я за ръка и започна да си пробива път през залата, като кимаше на приятелите си, усмихваше се на познатите, спря на два пъти да размени няколко думи с хора, които не беше виждал от известно време.

С излизането от фоайето с климатична инсталация в топлата нощ изчезнаха и последните останки от коктейлната атмосфера. Неусетно горещината ги обгърна чувствено, нашепвайки им, че са прекалено облечени за нощния въздух. Време беше да отворят прозорците на колата и да оставят вятъра да разбуни чувствата им.

— Все още ли имаш от онази минерална вода? — запита Мейсън, докато чакаха колата му да бъде докарана отпред.

— А също и от прекрасното „Каберне совиньон“, което върви с нея. Лично донесено чак от Франция от твоята любима.

Кели притежаваше туристическа агенция и беше извън града почти толкова време, колкото беше и в него. Въпреки че обикновено предпочиташе калифорнийски вина, когато Кели си направеше труда да донесе нещо, той знаеше, че му предстои почерпка.

Погледът му се плъзна по едрите й гърди, които се показваха над яркозелената й копринена рокля. Усилията, които Кели полагаше, за да поддържа тялото си също толкова стройно и слабо, както когато е била университетска шампионка по плуване, не само допринасяха плътта й да бъде стегната и твърда, а и придаваха на движенията й чувствена, атлетична грация. За него този тип красота беше изключително секси.

Не само прекрасното тяло и красивото лице на Кели привличаха Мейсън. Не беше дори и сексът — най-доброто, което беше изпитал с жена, която не обичаше. А това, че срещите с нея бяха необвързващи. Ако тази нощ беше като всички останали, които бяха прекарали заедно, няколко часа те щяха да се любят без задръжки, понякога дори да правят невероятни неща в леглото, и на сутринта да се разделят като приятели. Никой от тях нямаше да се разсърди, ако не се видеха с месеци. Нямаше условия и наранени чувства.

Беше точно връзката, от която Мейсън се нуждаеше, и единствената, в която можеше да си позволи да бъде въвлечен отново. Беше обичал в брака си и извън него. И двата пъти, след като всичко свърши, имаше болка. Върховете бяха страхотни, но сривовете едва не го погубиха.

Той прегърна Кели през раменете и я привлече към себе си, усещайки как топлината й прониква през смокинга му. Това предизвика у него внезапно и силно желание, което почти напълно го завладя. Ако не беше чул шума на поршето, което пристигаше по бетонната рампа, щеше да се откаже от карането към къщи и да я заведе обратно в хотела.

Тя го погледна и се усмихна.

— Хубавите неща идват при онези, които могат да чакат, Мейсън.

— Нищо ли не ти убягва?

Тя погледна към издутината на панталона му.

— Някои неща са по-очевидни от други.

Той се ухили.

— Липсваше ми — каза той и я целуна по челото.

— Вече няма — отвърна тя и привлече главата му към устните си. После го целуна бавно и страстно.

Мейсън се поздрави за привидно непосредствения начин, по който помогна на Кели да влезе в колата, взе ключовете от портиера и изкара поршето от паркинга. Беше изненадан да види закачливия израз на лицето на Кели, когато спря на първия светофар.

— Обзалагам се, че вярваш, че си успял да излезеш от неудобното положение? — каза тя.

— Прислужникът на паркинга нищо не заподозря.

— Как смяташ — дали си мисли, че не е получил бакшиш, защото бързаш да се прибереш вкъщи, за да гледаш Джони Карсън[1]?

За секунда Мейсън се замисли и после се разсмя:

— Ще си наваксам следващия път.

Кели повдигна полата си, хвана ръката на Мейсън и я сложи върху вътрешната страна на бедрото си.

— Лъжеш. Та ти дори нямаш представа как изглежда.

Когато пристигнаха в мезонета на Кели, вече почти бяха достигнали връхната точка след продължителната игра в колата. Още на входната врата свалиха дрехите си, после потънаха в персийския килим пред камината и довършиха това, което бяха започнали в колата, спирайки се само, за да може Мейсън да сложи презерватива.

— Беше чудесно — каза тя, прокарвайки пръсти върху гърдите му. — Но беше само ордьовърът.

— Стигаш ли някога до основното ястие? — запита той.

— Само с тебе. — Тя започна да разтрива с кръгообразни движения зърната на гърдите му. — Ако можех да те убедя да ми кажеш как успяваш да останеш твърд през цялата нощ, щях да го патентовам и да се осигуря за цял живот.

Той прокара ръце по бедрата й, докато пръстите му не стигнаха до слабините й.

— Ти си тази, която ме държи твърд.

Тя се разсмя:

— Ако съм аз, защо моята магия не действа на никой друг?

Той рязко седна, хвана я и я изправи срещу себе си.

— Изобщо не ти вярвам — каза той, като изви гръб, за да усети тежестта на гърдите й върху себе си.

— Искаш ли да донеса от онова вино и да попиянстваме малко? Имам чувството, че съм мокра и хлъзгава и отвън. — Тя спря, сякаш идеята току-що й хрумваше. — Можеш да останеш цялата нощ, нали?

На върха на езика му беше да отвърне с „да“, но когато отвори уста, се чу да казва:

— Не. — Самият той беше толкова изненадан, колкото и тя.

— Съжалявам — запъна се тя. — Просто предположих, че…

Самият той нямаше представа защо каза, че не може да остане, и затова беше почти невъзможно да измисли някаква логична причина.

— Става дума за сина ми — каза най-накрая, отново изненадвайки и двамата.

— Какъв син? — запита тя и се облегна назад, за да може да го вижда.

Поколеба се, защото не желаеше да навлиза в подробности пред нея.

— Това е дълга история — отвърна той най-накрая, а в него най-после започна да се заражда разбирането, което беше колкото нелогично, толкова и очевидно. Сега беше баща, а в представите му бащите не ходеха в апартамента на жена с намерението да прекарат цялата нощ в чукане. Погледна Кели и вдигна рамене безпомощно:

— И аз самият не го разбирам. Когато го разбера, ще ти разкажа всичко.

Тя се втренчи в него. Накрая гневът отстъпи място на разочарование, а разочарованието — на примирението.

— Е, а какво ще кажеш за още едно за из път?

Той се изхили.

— Не говориш за чаша вино, нали?

— Не, дявол да го вземе.

Той отново я взе в прегръдките си.

— Хубаво.

— Ако това е всичко, което ще получа, по-добре да е хубаво — заяви тя и обви още по-стегнато краката си около кръста му.

Той я целуна, бавно и продължително, опитвайки се да избяга от реалността, както си мечтаеше по-рано този следобед. Вместо това, пред него изникна Крис Тейлър, която стоеше на входната врата и му обясняваше какво морално банкрутирало копеле е.

Хубавото свърши дотук.

[1] Американски телевизионен комик. — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

Крис се облегна назад на стола и погледна през прозореца. Беше прекарала цялата сутрин пред компютъра, беше изтощена и отегчена и не й идваха наум никакви идеи. Имаше толкова много начини една счетоводна фирма да обяви, че има „вълнуващ“ нов партньор, който всъщност беше също толкова досаден както всеки счетоводител, работещ за „Норман Джонсън и сие“, но Крис трябваше да измисли нещо, което да звучи така, сякаш нов кръстоносец с изключителни способности се е присъединил към редиците на компанията в продължаващата й борба с данъчната служба. Беше егоистично желание, за което фирмата настояваше всеки път, когато на сцената се появеше някой нов човек, повече заради старите служители, чиито имена и титли също се изписваха в брошурата, отколкото заради новите, както подозираше Крис.

Но никой не искаше от нея критика. Работата й беше да осигури копието. И тъй като за тази поръчка се плащаше повече — а тя имаше отчайваща нужда от пари — не беше особено подходящо да се оплаква.

Позволи си няколко минути почивка, за да разчисти паяжините в съзнанието си, започна да наблюдава как есенният вятър подбира сухите листа на бряста от отсрещната страна на улицата и ги разпръсва върху полянката. Октомври беше много красив месец в Сакраменто. Когато беше дете, не беше толкова хубаво, но през годините хората бяха засадили доста дървета покрай улиците и сега те бяха украсени с ярки червени, оранжеви и жълти листа.

Кевин обичаше да тича подир падналите сухи листа. Пукането и хрупането под краката му неизменно предизвикваха бурен смях у него. Съседите, повечето възрастни двойки, които рядко виждаха собствените си внуци, толерираха лудориите на Кевин и дори му позволяваха да скача сред купчините листа в дните за чистене с единственото условие — да се навърта наоколо и да помогне след това за прибирането на листата.

Съседите осигуряваха това, което Крис не можеше. Хората, които живееха наоколо, бяха толкова близки на Кевин, сякаш бяха едно голямо семейство.

Крис потръпна. Поне така беше допреди в живота им да се появи Мейсън Уинтър. Тя се намести на стола и се приготви отново да работи. Тъкмо беше включила монитора, когато телефонът звънна.

— Ало — каза тя.

— Крис, Пол е. Страхувам се, че имам лоши новини.

Тя се скова:

— Какво има?

— Мейсън е подал едностранна молба и е получил временно разрешение да вижда Кевин.

— Как?

— Няма значение как. Ако си спомняш, още в началото те предупредих, че сигурно така ще се получи. Пречехме му и протакахме, доколкото можахме, Крис. — Той замълча и после неохотно добави: — Има още нещо.

— Какво? — запита тя, усещайки как по гръбнака й започват да пълзят ледени тръпки.

— Той не само е подал молба за право на посещения, но иска и отмяна на осиновяването.

— Може ли да направи това?

— Вече го е сторил. Това обаче не означава, че ще спечели — добави бързо Пол.

Крис беше твърде зашеметена, за да реагира веднага.

— Мислех, че иска да вижда Кевин само през уикендите. Поне той така твърдеше през цялото време. Знаеш ли какво го е накарало да промени решението си?

— Предполагам, че настоява за всичко, за да получи парчето, което иска, но може и да греша. Все пак никога не съм се срещал с него. Ти си го виждала. Какво мислиш?

Няколко секунди тя обмисля въпроса, преди да отговори.

— Според мене той е свикнал да получава всичко, което иска, и пет пари не дава дали някой няма да пострада междувременно. Сега разбираш ли защо трябва да се боря срещу него? Как мога да допусна такъв човек да има влияние върху Кевин? Може да има юридическо право да вижда сина си, но аз пък имам моралното задължение да го спра.

— Крис, бих искал да ти кажа нещо като приятел — започна колебливо Пол. — Зная защо постъпваш така и уважавам причините…

— Но? — запита тя внимателно.

— Започваш да звучиш доста рязко, а това няма да помогне на каузата ти.

— За бога, Пол, говорим за сина ми. Как трябва да звуча?

— Независимо дали ти харесва или не, Мейсън Уинтър е уважаван човек. И ако искаш да докажеш, че е неподходящ баща, ще се нуждаеш от много повече доказателства, отколкото можем да открием.

— Как можеш да кажеш това? Мейсън Уинтър стои зад всичко…

— Зад всичко, против което си ти, зная. Но трябва да разбереш, Крис, че много от съдиите, които ще приемат да гледат това дело, ще гледат на тебе като на консервативна личност. Той е ерген, а доколкото се знае, жените, за които се говори, че е спал с тях — също. Така че никой няма да обърне особено внимание на този факт.

— Какво се опитваш да ми намекнеш?

— Да се съгласиш на свижданията, особено както нямаш голяма възможност за избор. Остави Мейсън да вижда Кевин по няколко часа седмично. Нека да имаме нещо в делото, което да показва, че можеш да бъдеш разумна и проявяваш желание за сътрудничество. Въпреки че съдията не уточни, мисля, че мога да убедя Мейсън да се съгласи и ти да присъстваш на свижданията. По този начин сама ще можеш да провериш дали наистина е толкова лош, колкото си го представяш.

— Представям? — възмутено запита Крис. — Мислиш, че си въобразявам колко лошо може да бъде влиянието, което някой като Мейсън може да окаже върху дете като Кевин?

— Съжалявам. Изразих се неправилно, но ти разбираш какво искам да кажа, Крис. Мейсън е баща на Кевин. И двамата знаем, че накрая той ще получи юридическото право да вижда сина си редовно. Не можем вечно да отлагаме неизбежното.

— Точно там е въпросът. Колкото по-дълго извъртаме, толкова по-голям ще става Кевин. Точно сега е във възрастта, когато е страшно податлив на чуждо влияние. Като гъба е. Мейсън може да провали всичко, което съм постигнала досега, само като бъде около Кевин. Децата не правят това, което им кажеш, Пол, а това, което и ти правиш.

— Това може би е начинът преходът да стане по-лесен за тебе и Кевин, така мисля аз.

— Не се тревожи за мене. Примирила съм се, че накрая ще изгубя пълното попечителство над Кевин.

— Ако си се примирила… Няма значение.

— Кажи си го, Пол.

— Не би ми се искало да загубиш всичко. Откъде ще намериш пари да се бориш с него, Крис?

— Когато му дойде времето, ще продам и къщата.

— Боже мой, не можеш да постъпиш така! Тя е всичко, което имаш.

— Кевин е единственото важно нещо, което имам. Къщата не представлява нищо. — Лъжеше. Къщата също беше важна за нея, само че беше на другия край на скалата, когато ставаше дума за чувствата й към Кевин. Тъй като нямаше друг начин да намери пари, за да плати юридическите такси, значи можеше и без къщата.

Беше мислила за втора ипотека, но след като взе всичко предвид, разбра, че никога няма да може да плаща вноските. Единственото нещо в нейна полза беше, че къщите в квартала се разпродаваха почти веднага след обявяването им, и то често на цена, по-висока от първоначалната, така че нямаше да й се наложи веднага да урежда продажбата. Поне още малко тя и Кевин можеха да се радват на дома си.

— Трябва да обмислиш още нещо, преди да обявиш къщата за продажба, Крис. Няма да имаш особена полза при делото, ако съдията от Крис, че смяташ Кевин да плати за съдебните разноски, като го преместиш в апартамент или в друга къща в не толкова подходящ квартал. Съдията няма да даде пет пари за твоите чувства. Единственият, който ще има значение, е Кевин. Момчето има баща, който е готов да свали и луната, ако синът му я поиска. Ако продадеш къщата, която Кевин смята за свой дом, само за да удариш противника си, ще изглеждаш като егоцентрична, опърничава жена, която ще стигне дори и до крайност, за да попречи на бащата да вижда сина си.

— Благодаря за вота на доверие.

— Дойде при мене, защото знаеше, че ще бъда напълно откровен, без значение колко ще загрубеят нещата, нито пък чии чувства са засегнати. Така и постъпвам.

— Няма да те уволня, ако покажеш малко съчувствие и разбиране.

— Крис, едва ли щях да бъда по-надълбоко в това, дори ти да ми беше собствена дъщеря, а Кевин — мой внук — кротко каза той.

— Зная — отвърна тя и въздъхна. — Понякога ми е толкова тежко. Непрекъснато си мисля, че някой ден ще се събудя от този кошмар, но той продължава.

— Предлагам ти да кажеш на Кевин, че Мейсън му е баща, преди двамата да се срещнат — отново се върна към първоначалната тема Пол.

— Те вече са се срещали, но ти си прав. Ако аз не му кажа, Мейсън ще го направи, а мисля, че е по-добре за Кевин да чуе истината от мене.

— Мога ли да помогна с нещо?

Крис беше достатъчно голям реалист и знаеше, че ще дойде времето, когато трябва да каже на Кевин, че баща му е жив и иска да го види, но глупаво се беше надявала, че ще има на разположение години, за да се подготви за този ден.

— Наистина ли смяташ, че можеш да убедиш Мейсън да се съгласи и аз да присъствам на срещите му с Кевин?

— Заслужава си да опитам.

— Колко време имам?

— Иска да види Кевин в събота.

Все едно я удариха в слънчевия сплит.

— Но това е само след два дни!

— Сигурен съм, че Мейсън и адвокатът му са планирали да те изненадат. Да държиш противника си в напрежение — това е класически начин за бой.

— Нямаше ли нещо и за собственост, която с девет десети от закона? — запита тя сухо.

— Иска ми се да можех да направя повече, Крис — въздъхна той.

Тя се облегна назад на стола и затвори очи.

— И на мене, Пол — отвърна тихо тя. Отвън се чу клаксонът на колата на Мери, която сигнализираше на Крис, че е взела децата от училище и оставя Кевин пред къщата.

— Трябва да вървя. Кевин се прибира, а вратата е все още заключена.

— Ще ти се обадя веднага щом уредя подробностите с адвоката на Мейсън. Удобно ли ще ти бъде в дванайсет часа в събота, в твоята къща?

— Да, добре е. Разбира се, ако няма начин да отложиш визитата — добави тя. Макар да знаеше, че той ще направи всичко възможно, не се въздържа да не му напомни колко важни са за нея неговите усилия.

— Ще направя каквото мога, но не разчитай на нищо.

— Благодаря, Пол. — После затвори телефона, втурна се към вратата и я отвори тъкмо преди Кевин да натисне звънеца.

— Тук съм — задъхана каза тя.

— Зная — заяви той и й подаде мокра рисунка на парче тиква, която беше рисувал същия ден.

— О! И откъде знаеш? — Тя се наведе над него и го целуна леко. Трябваше да се сдържи да не го сграбчи и да го прегърне здраво, защото знаеше, че това ще го уплаши и ще му покаже, че нещо става.

— Защото винаги си тук, когато се връщам вкъщи — отвърна убедено той.

— Добре ли прекара днес?

Той се промуши покрай нея и остави раничката си на стола.

— Ъхъ.

— Какво правихте?

— Разни неща.

Беше се старала много, за да осигури стабилност на Кевин. Без да го поставя под въпрос, той знаеше, че тя винаги ще бъде до него, че винаги може да разчита на нея да го закриля и предпазва от болката и че любовта й е абсолютна.

— Какви неща? — продължи тя с ролята си от ежедневния ритуал.

— Мис Абът сряза една тиква и ние я сготвихме.

Крис вдигна раничката му и я сложи в шкафа.

— Ядохте ли от нея, след като я сготвихте?

Той се намръщи:

— Не беше вкусна. Мис Абът каза, че утре ще сложим още неща и ще правим пай. Аз й казах, че ти трябва да дойдеш да го направиш, щото правиш най-хубавите сладкиши в света.

Крис се разсмя.

— И какво ти отвърна тя?

— Че ти ще ни помогнеш с празненството за Деня на благодарността.

Неспособна вече да устоява на желанието си да го докосне, тя се наведе и го прегърна.

— Липсваше ми днес — каза тя и го целуна по върха на носа.

— Какво прави, докато бях на училище?

— Цяла сутрин работих.

Един заядлив вътрешен глас й нашепна, че ако ще му казва, е по-добре да го стори колкото се може по-бързо. Той щеше да има хиляди въпроси. Беше важно да отговори на всички тях. Пое си дълбоко въздух и се гмурна.

— А после, тъкмо преди да се прибереш, се обади Пол Майкълс. — Тя замълча. — Помниш ли господин Майкълс?

— Той ти е помогнал да ме осиновиш.

— Точно така. — Е, беше започнала, но сега накъде трябваше да продължи?

— Той имаше нещо важно да ми каже, нещо, което засяга и тебе. Отнася се до господин Уинтър. А него помниш ли го?

Кевин поклати глава:

— Мъжът, който срещнахме на летището преди няколко седмици? Идвал е няколко пъти и тук — напомни Крис.

— А, да.

Тя остави Кевин на земята и го заведе в кухнята, където взе една ябълка от плетената кошница на плота, изми я и я наряза на четвъртинки, използвайки времето да подреди мислите си.

— Господин Уинтър би искал да те види — каза най-накрая тя.

Кевин отхапа от ябълката, сдъвка я и попита:

— Защо?

— Мисли, че си нещо специално, и той… — Той какво? След секунда тя щеше да преобърне света на Кевин и не можеше да намери подходящите думи, за да осигури спасителната мрежа. — Сещаш ли се от време на време за мама Даян? — реши да подходи към въпроса от друг ъгъл.

— Понякога. Особено като гледам нейни снимки.

— А мислил ли си за мъжа, който е обичала, и който е твой татко?

Той спря да дъвче и я погледна:

— Понякога говоря на Трейси за него.

— Как би се чувствал, ако можеш да се срещнеш с татко си? — О, боже, колко й беше противно да нарича така Мейсън Уинтър! Представяйки го като „татко“ на Кевин, тя му приписваше права, които той не беше заслужил.

Кевин се замисли:

— Ще прилича ли на чичо Джон?

Крис тъжно поклати глава.

— Няма друг на света като чичо Джон. Както и няма никой друг като тебе — добави бързо тя, усещайки се колко негативно може да прозвучи сравнението. — Но съм сигурна, че по свой начин, татко ти също ще бъде толкова добър.

— Да не би господин, ъъъ… — той се опитваше да си спомни името. — Мъжът от летището ли е моят татко?

— Да — призна неохотно тя. — Господин Уинтър е баща ти.

По лицето на Кевин бавно се разстла усмивка. — Кога ще се премести тук? — запита той.

Крис остана с отворена уста. Беше предвиждала стотици въпроси, но за този не се беше сетила.

Глава петнадесета

На следващата сутрин Крис тъкмо беше излязла изпод душа, когато Пол Майкълс се обади.

— Страхувам се, че няма да стане, Крис — каза той. — Адвокатът на Мейсън ми заяви, че предишното ти държание е унищожило всякакъв дух на сътрудничество, който те биха могли да проявят. Няма да те допусне да присъстваш на срещата.

Крис закрепи телефона между рамото и ухото си, докато се увиваше с хавлията. Включваше термостата на седемнайсет градуса, за да пести пари, но в къща, която плачеше за нова изолация, седемнайсет се равняваха по-скоро на седем.

— Това ли бяха точните му думи — че съм унищожила всякакъв дух на сътрудничество?

— Дори и с препинателните знаци.

Лицето на Крис почервеня от гняв:

— Да си го завре някъде тоя дух на сътрудничество. Ако си мисли, че…

— Успокой се, Крис. Казах, че ще се опитам да получа съгласието му. Опитах и отговорът му беше „не“. Помни, че беше доста смело да започнем така.

— Колко време ще прекарва с Кевин?

— Два часа.

— Боже мой, какво ли не може да се случи за тези два часа!

— Каза ли вече на Кевин?

— Вчера. — Тя разтърка настръхналата кожа на ръцете си, като се опитваше да се стопли чрез разтриване.

— Как го прие?

— Прекалено добре, ако питаш мене. — Тя преосмисля думите си. — Не, не исках да кажа това. Зарадва се, че има баща, и е нетърпелив да се запознае с него.

— Надявам се, че осъзнаваш какво признание е това за начина, по който си го възпитала. Свърши страхотна работа, Крис. Кевин е може би най-щастливото и най-добре приспособимото дете, което някога съм виждал.

— Ако само можех да го запазя такъв при всичките тези трудности. Ще направя всичко възможно.

— Включително и да разрешиш на Мейсън да стане част от живота му? — леко я бодна Пол.

— Дълго време ще отнеме да се убедя, че едното не изключва автоматично другото.

— Обади ми се да ми кажеш как е протекло посещението.

— Добре — обеща тя. После затвори телефона, изтича в спалнята, гмурна се под дебелата завивка и уви с нея треперещото си тяло. Няколко минути й трябваха да осъзнае, че трепери не само от студ. Когато разбра това, тя стана и се облече, решена вече да не се поддава на желанието да се свие в ембрионална поза и да започне да се самосъжалява.

Следващата сутрин, час преди посещението на Мейсън, Крис увеличи термостата на двайсет и два градуса. Нямаше да му позволи да забележи икономиите, които прави. Кевин беше облечен в нови дънки и риза на бели и сини райета. Тя извади дори коженото яке, което беше открила на една разпродажба през лятото и беше скрила за коледен подарък.

Слънцето беше изгряло само от няколко часа, когато тя осъзна, че можеше и да си спести якето. Денят щеше да бъде един от онези прекрасни дни от циганското лято в Сакраменто.

Може би вече за десети път през последните двайсет минути Кевин стана от дивана, където беше седнал до Крис, отиде до предния прозорец и надникна през завесите.

— Каква кола има? — запита отново той.

Тя свали вестника и го погледна.

— Малка червена спортна кола и голям жълт камион — отвърна тя снизходително.

— Но не и зелена кола с черен покрив?

— Не, поне аз не съм виждала такава.

— О! — въздъхна той разочарован, докато се връщаше отново в стаята.

Крис спусна краката си на пода и го вдигна в скута си.

— Ще дойде, Кевин — успокои го тя и го прегърна, слагайки брадичката си на рамото му. — Все още не е станало време да дойде.

— Разкажи ми повече за него — настоя той.

— Вече ти казах всичко, което зная.

— Разкажи ми отново.

Тя затвори очи и наум отправи молба към Бог да я дари с търпение. Вече й беше омръзнало непрекъснато да разправя хубави неща за Мейсън през последните два дни. Особено след вчерашното обаждане на Пол.

— За кое по-точно?

— За това, как не е знаел, че съм се родил.

Тя придърпа Кевин към себе си и отново седна на дивана.

— Мама Даян му е написала писмо, в което му разказала за тебе, но някак си писмото не е било пуснато. Така че през всичкото това време той не е знаел, че има малко момченце…

— Което изглежда точно като него — намеси се Кевин.

— Което много прилича на него — поправи го Крис.

— И какво се е случило после?

— Писмото е било изпратено пет години по-късно и когато татко ти е научил, че има син, силно му се приискало да те види.

— Той вече ме е виждал.

— Иска да те вижда по-често и да станете приятели.

— Иска ли да стане и твой приятел?

Не можеше да го излъже, не можеше дори да поукраси истината за нещо толкова важно.

— Не мисля, Кевин — отвърна тя.

Той се облегна назад, за да може да я вижда.

— Защо не?

— Помниш ли, че майката и бащата на Мелиса се разведоха?

Той кимна.

— Те се разделиха, защото вече не се обичаха, но това не означава, че са престанали да обичат Мелиса. — Тъй като той не схвана думите, както тя се надяваше, реши да подходи от друга посока.

— Ти много харесваш Дейвид, нали?

Той отново кимна.

— И знаеш, че Трейси изобщо не го харесва?

— Според нея е тъпанар.

— Ето, ти го харесваш, а тя не, но това няма нищо общо с отношенията между теб и Трейси. Не е нужно баща ти и аз да се харесваме, за да те обичаме.

— Означава ли това, че той няма да живее с нас?

Крис вдигна поглед към тавана. Винаги така постъпваше с нея. Тя беше на десет метра по една пътека, а той на двайсет по друга.

— Точно така.

— Аз си мислех, че…

— Зная какво си си мислел. — Сега поне вече знаеше. — Но това никога няма да стане. Мама Даян е обичала Мейсън, а не аз.

— Но и ти можеш да го обичаш.

„Не и след милион години!“ — изкрещя умът й. Пред Кевин обаче тя каза само:

— Ще ми е трудно. — И за да го спре да продължи в същия дух, тя промени темата. — Каза ли вече на Трейси за баща си?

— Според нея това е преебавка.

— Кевин! — възкликна тя, почти задавяйки се с името му. — Къде, за бога, си научил тази дума?

Той изглеждаше искрено изненадан, че е така разстроена.

— От училище, от Марк. Той непрекъснато я употребява.

— Е, добре, не искам повече да я чувам от твоята уста. — Веднага щом изрече тези думи, тя осъзна, че въпреки старанието си, е допуснала пропуск във възпитанието му. Когато му изнасяше, Кевин можеше да бъде съвсем буквален, точно като проповедник от горските пущинаци.

Тя се стресна, когато се чу звънецът и погледна към хронометъра на отсрещната стена. „Чудесно! — помисли си тя бясна — Идеално, прекрасно!“ Тъкмо когато се канеше да скастри Кевин, се появи Мейсън.

Кевин скочи от скута и хукна към вратата.

— Спри! — извика тя, но така, че да не бъде чута от входната врата. Втурна се след него и го хвана за ръката.

— Моля те, не използвай тази дума отново, докато имаме възможност да поговорим пак. — Беше на върха на езика й да добави „особено пред баща си“, но промени решението си. Последното нещо, което искаше, беше да го натоварва със специални препоръки как да се държи или не пред Мейсън.

После го пусна и нежно го побутна към вратата.

— Върви — каза тя и отстъпи назад. — Сега вече можеш да отвориш.

Мейсън преглътна и прочисти гърлото си. Посегна да намести вратовръзката си и се сети, че вече не носи. От много отдавна не се беше чувствал така нервен — всъщност от деня в съда, когато за първи път се срещна лице в лице с баща си и брат си, срещу които беше завел дело. Ако погледите можеха да убиват, през онзи ден той щеше да умре. Но не умря. Беше се справил тогава, щеше да се справи и сега. Все пак този следобед щеше да се срещне само с едно петгодишно момченце, а не с двама души, които искаше да изтрие от лицето на земята.

Беше му трудно да повярва, че почти пет месеца след като беше разбрал за съществуването на сина си, най-накрая ще прекара известно време с него. Дори и внимателните напътствия, които Ребека и Травис изсипаха върху него, не намалиха нервността му около срещата. Нямаше и най-малката представа какво харесват или не петгодишните момченца и за какво си говорят.

Щом вратата се отвори, той вдигна поглед. Кевин го посрещна с усмивка, което веднага разсея страховете му.

— Здравей — започна Мейсън, — аз съм…

— Зная кой си — възбудено го прекъсна Кевин. — Ти си моят татко.

Значи му беше казала. Беше й благодарен за това и трябваше да й го каже. Усмихна се в отговор на Кевин.

— Докато идвах насам, си помислих, че може да се разходим в един чудесен парк и да поговорим, за да се опознаем по-добре. — Ребека твърдо настояваше да не води Кевин на шумни места, където няма да могат да поговорят.

— Мама също каза, че ти вероятно ще ме заведеш някъде.

— Това звучи добре. — Мейсън вдигна поглед и видя Крис, застанала в сянка. — Бихте ли искали и вие да дойдете? — покани я той.

Изразът на лицето й показа, че я е изненадал.

— Но адвокатът ви е казал, че…

— Зная какво е казал адвокатът ми, но в този случай не е говорил от мое име. — Мейсън беше решил, че най-добрият начин да се справи с Крис е да я държи в напрежение. Беше изоставил всякаква надежда да се справи с нея по разумен път. Освен това нямаше да му стане нищо, ако и тя присъства на първата среща. Можеше да му покаже как да се държи с Кевин, което щеше да го улесни при следващите му посещения при него.

— Бях извън града, когато Пол Майкълс се е обадил с вашата молба и нямах възможност сам да отговоря — поясни той.

— Не съм облечена за излизане — каза тя, очевидно объркана. — Ако ме изчакате няколко минути, ще се преоблека.

Носеше сини дънки и кремав пуловер с плетеници и на него му изглеждаше съвсем добре облечена, но се беше научил, че е безполезно да спориш с жени, когато става дума за дрехи. Изглеждаше нормално Крис да мисли като Даян, която беше особено придирчива относно външността си и винаги настояваше, че иска да изглежда идеално заради него и никога не му вярваше, че дори и да носи власеница, пак ще бъде хубава в неговите очи.

— Ще почакам — отвърна той.

— Влез вътре — настоя Кевин. — Искам да ти покажа стаята си.

Мейсън погледна Крис за потвърждение на поканата. За част от секундата тя се поколеба и после кимна.

— Ще се радвам да видя стаята ти — прие той.

Докато следваше Кевин през къщата, той се оглеждаше наоколо, забелязваше неща, които не беше видял предишния път, и ги подреждаше в ума си. Мебелите бяха изящни, но с изключение на няколко антики, останалите не бяха скъпи. Картините на стените, повечето оригинални акварели, заедно с две подписани и номерирани литографии, също бяха хубави, но доколкото разбираше, не бяха нищо особено. Ако Крис Тейлър имаше пари, не ги беше похарчила за къщата.

Кевин го заведе в спалнята в края на коридора, влезе вътре и показа на Мейсън, че трябва да седне на леглото. Вместо това Мейсън взе стола до бюрото и седна на него. Не искаше Крис да влезе и да му се скара, че разваля реда в живота на Кевин.

Плакатите на стените бяха на различни животни, застрашени от изчезване: китове, африкански слонове, вълци и морски видри. На огледалото имаше лепенка на Грийнпийс, а рафтовете бяха пълни с книги и плюшени животни. Ъгълчето на устата на Мейсън се изви в невярваща усмивка. Крис беше от хипитата на 90-те години и възпитаваше сина му да я следва по нейните стъпки. През живота си беше виждал много такива като нея. Те не бяха губещи, просто нямаха никакво значение. Тичаха насам-натам с малките си плакати, обявяваха каузата на седмицата, потупваха се по гърба, когато успяваха да спасят десет тигъра, забравяйки за десетте хиляди души, които бяха бездомни и гладуваха в същото време.

— Ето къде държа картите си за бейзбол — каза Кевин и извади от шкафа една кутия. — Мама мисли, че са тъпи, но ми позволява да си ги събирам.

— Обичаш ли бейзбол? — запита обнадежден Мейсън. Самият той не си падаше по него, но щеше да се научи да го харесва заради Кевин.

— Да — отвърна Кевин. — Харесват ми картите. — Той се разсмя. — И дъвките.

— А футбол?

Гледам понякога с чичо Джон. Той много го обича. Някой ден ще ни заведе с Трейси в Сан Франциско да видим как играят „Форти Найнърс“.

— Не знаех, че майка ти има брат — каза Мейсън.

Кевин се намръщи.

— Няма. Имала е сестра… майка ми Даян. Но тя е умряла.

— Чичо му Джон е просто приятел — хладно уточни Крис, която дойде до вратата.

Мейсън я погледна въпросително:

— Ваш или негов?

Тя настръхна при намека:

— И на двама ни.

— Разбирам.

— Така ли?

Кевин застана помежду им:

— Той е таткото на Трейси.

— Може би е по-добре да тръгваме — предложи Мейсън и се изправи. — Все пак имаме само два часа — добави той и погледна многозначително Крис.

— Да — съгласи се тя. — Чудно колко бързо лети времето понякога.

Мейсън ги заведе на обяд в „Делта Кинг“, преустроена лодка, която стоеше на пристанището в старата част на Сакраменто. За изненада на Мейсън, Кевин прескочи хамбургера, пържените картофи и си поръча скариди. Той изобщо не се държеше така, както си мислеше Мейсън, че трябва да се държи едно петгодишно дете. Обноските и държанието му бяха изгладени много повече, отколкото Ребека му беше казала, че има право да очаква. Не задаваше никой от проучващите въпроси, които Мейсън беше очаквал, нито пък изпитваше някакво стеснение, каквото той си мислеше, че е неизбежно при дадените обстоятелства. Явно Крис беше прекарала много време с Кевин и му беше дала любовта и сигурността, от които той се нуждаеше, за да гледа на света с доверие.

Мейсън беше заинтригуван от сина си. Той беше умен, любознателен. Когато минаха покрай скелето на хотел „Капитол Корт“ и Мейсън му каза, че притежава сградата, той преля от възбуда. Безкрайно доволен от ентусиазма на Кевин, Мейсън му каза, че ще уреди да го качат на върха с асансьора и оттам той ще може да види целия Сакраменто. Кевин беше обзет от благоговение и беше готов да се качи още същия следобед.

По-късно, докато тримата вървяха от паркинга към ресторанта, Крис тихо го информира, че не иска Кевин да ходи на строежа и че той ще трябва да потърпи, докато хотела бъде завършен, преди да заведе сина си близо до това място.

Докато чакаха обяда си, Мейсън попита Кевин дали някога е карал ски. Той отвърна, че не е, но много негови приятели непрекъснато ходят и му се иска някой ден и той да отиде с тях. Когато Мейсън го попита дали иска да отиде с него тази зима, Кевин грейна.

По-късно, когато Кевин стана да погледне през прозореца минаваш крайцер, Крис обясни на Мейсън, че не желае Кевин да ходи на ски, като подчерта, че според нея той е прекалено малък за този спорт, който е твърде опасен.

Когато Кевин започна да се мае с десерта си, а двата часа бяха преминали в три, Крис предложи да се прибират. На път към къщи Кевин започна да разказва за някакво момче в училището, което винаги се опитвало да получи всичко със сила.

— И аз познавах едно такова хлапе — каза Мейсън, без да уточнява, че това момче е бил брат му.

— Ти какво направи? — запита Кевин.

— Когато пораснах достатъчно, му насиних окото.

Крис изсумтя.

— Насилието само създава още насилие. То не решава нищо.

— Това хлапе повече не ме удари — отвърна Мейсън.

— И все пак не е правилно — настоя Крис. — Точно това държание…

— О, боже мой — изстена той. — Вие не само искате да поправите всички злини на света, но сте и от онези хора, които си мислят, че ще спрат танка само като легнат пред него. Е, не зная защо това ме изненадва. Всичко съвпада.

Кевин наблюдаваше размяната на реплики, като обръщаше главата си ту наляво, ту надясно, все едно, че беше възседнал мрежата по време на тенис мач.

— Мама не иска да се бия — каза той на Мейсън. — Тя казва, че ако някой иска да постъпва така, не трябва да си играя повече с него. И ако няма приятели, той ще престане да удря другите.

— Майка ти има прекрасни теории, Кевин.

— Какво означава „прекрасни теории“, мамо? — обърна се Кевин към Крис.

Крис хвърли на Мейсън смразяващ поглед:

— Иска да каже, че съм права, съкровище.

Те завиха по Четирийсет и втора улица и тръгнаха по пресечката.

— Вижте! — възкликна Кевин. — Ето я Трейси. — Той се наведе през Крис и помаха. Веднага щом Мейсън спря камиона, Кевин свали колана и шумно скочи.

— Може ли да отида при Трейси, мамо? Искам да й разкажа за обяда на лодката.

Тя отвори вратата, слезе на тротоара и помогна на Кевин да излезе.

— Добре. Но само за един час. Кажи на леля Мери да те изпрати обратно в четири.

Кевин хукна надолу по улицата още преди Мейсън да слезе и да заобиколи камиона. Крис се обърна към него.

— Виждате кои са важните неща в неговия живот.

— Не мога да кажа, че съм впечатлен от начина ви на борба. Не наранявай никого с юмруците си, но нанеси колкото се може повече поражения с устата си. Това ли е идеята? — запита той, без много да се трогне от изчезването на Кевин, без да каже довиждане, защото интуитивно разбираше желанието на момченцето да види приятелчето си. И освен това след трите часа, прекарани с Крис, той имаше желание да спори с нея, а най-добре беше да го направи в отсъствието на Кевин.

— Не мога да повярвам, че вие сте същата жена, за която Даян ми разказваше.

— Аз също не мога да си представя какво е намерила тя у вас.

— Чудя се как Кевин е запазил богатството на света си, след като е бил отгледан от…

— Откъде знаете какъв е или не е Кевин? — прекъсна го тя. — Та вие сте прекарали само три часа с него! Нямате и най-малката представа какъв е всъщност.

— Точно така — и това ще се промени. Вече няма да ви позволя да ми пречите да се виждам с него. И повече няма да има подаяния, каквито са тези два часа. Искам да взема Кевин за следващия уикенд — целия! — Беше го направил. Беше направил гаф и трябваше или да го преглътне, или да го изплюе. Той беше този, който беше настоявал за едностранна заповед, която в момента позволяваше само кратки посещения, вместо да чака до делото. — Забравете следващия уикенд — каза той, преди тя да успее да отговори. — В неделя ще бъда извън града.

С крайчеца на окото си забеляза някакво движение, погледна и видя, че Кевин тича обратно към тях, следван от Трейси. Те се отклониха към една купчина с листа и като ги разритваха нависоко, ги разпиляха наоколо, а после отново се върнаха към тротоара.

— Забравих да те прегърна за довиждане — каза той с весела спонтанност и разтвори ръце.

Мейсън не беше готов да бъде обект на толкова силни чувства. Безмълвен, той клекна и изчака синът му да се приближи до него. Малките ръчички обвиха врата на Мейсън и го прегърнаха за няколко прекрасни секунди.

Прегръдката свърши много бързо и Кевин и Трейси отново се отправиха към нейния дом. Чувството, завладяло Мейсън, остана и беше прекалено хубаво, за да бъде споделено с някого и да го разваля с думи. Отдавна никой не го беше карал да се чувства толкова важен просто с едно докосване. Искаше да съхрани мига и той да продължи колкото се може по-дълго, затова, без да каже нищо на Крис, отиде до шофьорското място, качи се в колата и замина.

Крис го наблюдаваше как потегля, изпълнена с лошо предчувствие. Беше сгрешила, като позволи на Кевин да се срещне с него. Щеше да бъде трудно, ако не и невъзможно, да спре започнатото този ден. Тя отказваше да повярва, че самият Мейсън привличаше толкова много Кевин. По-вероятно беше това да бъде радостта, че има баща. Както повечето деца, и Кевин искаше да има каквото имат и останалите.

За първи път, откакто в живота й се бе появил Кевин, съжаляваше, че не се беше омъжила. Мейсън никога нямаше да успее да вземе Кевин, ако той вече имаше баща.

Глупаво беше да мисли за пропуснатите възможности. Имаше достатъчно материал за размисъл и тревога тук и сега. Например как щеше да попречи на Мейсън да види Кевин следващата събота дори и за два часа?

Тя тръгна по пътеката към къщи, представи си как ще остане сама вътре и реши, че всъщност има нужда да си поговори с някого. Не просто с някого, а с Мери — човека, към когото винаги се обръщаше, когато имаше грижи или радости, или й трябваше съвет за нещо най-обикновено. Мери беше от онези необикновени приятели, които се срещат веднъж в живота — винаги там, където беше нужно, винаги готова да те изслуша.

Но не и днес.

— Съжалявам, Крис — каза Джон, отваряйки вратата, за да я пусне вътре. Изпусна я за пет минути. Тя те чака, но днес затварят магазина по-рано и трябваше или да тръгва, или да започва да готви.

Крис влезе вътре.

— Просто исках да си поговоря с някого.

— Аз съм добър слушател — отвърна той. — И никой не ме е обвинявал, че се отпущам в приказките.

— Сигурен ли си, че искаш да бъдеш въвлечен в това?

Той я прегърна през раменете.

— Хайде, ела тук и седни, докато приготвя кафе. — Той я заведе до един стол. — А може би предпочиташ бира?

— Най-добре кафе. — Искаше умът й да е бистър.

Той приготви нейното така, както тя го обичаше, с половин пакетче захар и малко мляко, подаде й го и седна на стола до нея.

— А сега ми разкажи как мина — каза той и подпря краката си. — Толкова лош ли е, колкото го мислеше?

— По-зле.

— Това не е добре. Кевин изглежда ужасно щастлив. Надявах се, че и между вас нещата ще се оправят.

— Кевин е на седмото небе в момента. Кое дете не би било, ако баща му е богат и му обещава да му даде света, обвит с хубава блестяща панделка? — Тя започна да духа кафето си, за да изстине.

— Когато Мейсън дойде да вземе Кевин, имаше няколко минути, в които си помислих, че може и да съм го преценила погрешно. Не беше задължен да ме покани да се присъединя към тях, но го направи. И много се радвам, че отидох.

Тя се обърна да погледне Джон:

— Няма никаква представа какво е да бъдеш родител. Мисли си, че е само забавления и игри през уикендите. Според него може да вземе Кевин в събота сутринта, да го разглези през тези два дни и после да ми го върне, за да го уча на дисциплина през останалата част от седмицата. За мене работата, за него — наградата.

— Той ли каза това? — запита невярващ Джон.

— В продължение на два часа и половина Мейсън каза на Кевин, че ще го научи да кара ски, ще го повози на лодка следващото лято, ще му разреши да се качи на високия строеж и ще го заведе в Дисниленд за Великденската ваканция. Как, по дяволите, мога да се състезавам с него, когато за мене остават сутрините, в които той по-скоро би останал в леглото, вместо да отиде на училище, вечерите, когато му казвам да прекрати играта и да се прибере, защото се е стъмнило, и нощите, когато го карам да си легне точно когато е сглобил влаковата си композиция? Храня го с неща, които той не обича особено, но са полезни за него и…

— Програмата, която Мейсън е начертал, е малко претрупана. Но не можеш да го обвиняваш, че…

Крис изрита обувките си и подви крака под себе си.

— Това не е най-лошото, Джон. Мога да преживея уикендите, в които хвърчи нависоко. Зная, че Кевин ме обича и нищо, което Мейсън може да направи или да купи, няма да промени това. Истинската трудност е, че бащата на Кевин явно е човек от Стария завет. Вярва в глупости като борбата на мачовците око за око, зъб за зъб и не се поколеба да го каже на Кевин. — Тя се облегна назад. — Какво ще правя? Мейсън Уинтър е от онези хора, които съм избягвала цял живот. Всичко, което с толкова труд съм внушавала на Кевин, Мейсън може да унищожи само през уикендите на една година.

— Не всичко — каза Джон. — В началото Кевин ще бъде леко объркан, но после ще се оправи.

— Как? Ако обича и двама ни, как може да не бъде разкъсван от различията между нас?

— Няма двама души, които да мислят еднакво по всички въпроси. Децата учудващо добре се приспособяват, Крис. През цялото време наблюдавам това в пожарната. Половината от колегите ми са разведени. Те преживяват същото, което и ти.

— И намерили ли са начин да минат през него, без да наранят децата си? — запита тя, защото независимо от бурното й несъгласие с Мейсън и неговите недостатъци, тя най-много се тревожеше за Кевин и за влиянието, което той би могъл да има върху него.

Джон помисли малко:

— Понякога има нужда от компромиси. Изглежда, децата преминават период, през който наистина са объркани и изливат безсилието си върху всички наоколо, независимо от това, колко доброжелателни и разбиращи са родителите им.

Накрая най-наранените обикновено са те.

— Разбираш ли какво имам предвид? Не мога да позволя това да се случи на Кевин. Достатъчно му се е струпало досега на главата. — Гласът й потрепери от болка. — Той е прекрасно момченце, Джон. Зная, че всички родители смятат децата си за необикновени, но не са много децата, които са преминали през това, през което е преминал Кевин. Той заслужава най-добрия живот, който мога да му осигуря. Ако избера лесния път в този случай, никога няма да си го простя.

— Трябва да постъпиш както смяташ за най-добре, Крис.

— Дори и ако мисля, че Кевин не трябва никога повече да вижда баща си?

Джон се поколеба:

— Ако вярваш в това, което правиш, ще ти бъде по-лесно да си простиш, ако по-късно откриеш, че си сгрешила.

— Не търся прошка.

— Зная, но понякога това е всичко, което получаваме.

Глава шестнадесета

Мейсън свали краката си от леглото и остана седнал за няколко минути. Беше седем без петнайсет и нямаше никаква друга причина да става, освен че вече му бе омръзнало да лежи.

Мразеше празниците. Това беше единственото време в годината, когато не се чувстваше добре в кожата си. Не можеше да отиде в кантората, без да налети на някой от охраната, някой, който щеше да го съжалява, защото няма семейство, с което да прекара този ден. По същата причина не можеше да посещава и строежите. Да се храни сам в ресторант още повече привличаше вниманието. Накратко — празниците означаваха, че той ставаше затворник в собствената си къща. Тазгодишният Ден на благодарността не беше по-различен от останалите, с изключение на допълнителната грижа около Кевин.

Когато бяха заедно миналия уикенд, Кевин беше настоял Мейсън да му каже къде ще вечеря и кой ще вземе кълката на пуйката. След като се опитваше по всякакъв начин да избегне отговора, Мейсън най-накрая призна, че няма никакви планове за деня. За първи път Кевин нямаше думи. Не можеше да приеме, че някой няма да е част от празненството с голяма пуйка. Бяха завършили деня с обещанието от страна на Кевин да попита майка си дали Мейсън може да отиде у тях през този ден и с настоятелна и страстна молба от страна на Мейсън да не й казва нищо.

Можеше да избегне всичко това просто като каже някаква невинна лъжа на Кевин, но някак си думите не идваха. Мейсън беше израснал сред вихрушка от лъжи и увъртания и независимо от това, колко беше неудобна истината, той категорично отказваше да постъпва по същия начин със собствения си син.

Ако Крис се обадеше да го покани на обяд, дали заради натиска от Кевин или заради кървящото си сърце, той беше решил да й каже, че вече е приел друга покана. Всъщност това нямаше да бъде лъжа. Поне дузина хора го бяха поканили, включително и Ребека и Травис, но слава богу, никога не бяха изненадани или наранени, когато им откажеше.

Тази година беше получил покана и от съпругата на Уолт — Бианки, която беше идвала в офиса тази седмица. Мейсън известно време обмисля поканата й. Мислеше, че ако прекара известно време в обществото на Уолт, ще види този човек от друг ъгъл. Имаше нещо в Уолт, което караше Мейсън да се чувства зле в негово присъствие. Със сигурност не беше работата му, в която беше вещ. Може би проблемът беше, че е прекалено способен.

Или може би Мейсън просто не можеше да престане да вижда брат си всеки път, когато погледнеше Уолт.

Той отиде в дневната и включи газовия пън в камината. Беше лоша имитация на огъня, който трябваше да представлява, но приятно осветяваше стаята. След като взе от пощата си вестник „Сакраменто Бий“, той отиде в кухнята и си направи кафе. Забеляза малките отпечатъци на лъскавия черен хладилник — доказателство за посещението на Кевин и че прислужницата има почивна седмица.

Той се пресегна към кърпата, за да ги избърше, но спря. Всичко в апартамента му беше идеално, почти стерилно, подобно на живота му. Доставяше му удоволствие да види нещо, което съвсем не беше присъщо на това място. Но се и натъжи, защото осъзна колко много отпечатъци е пропуснал върху блестящата повърхност на живота си.

Крис потрепери, докато отмяташе завивката и се протягаше за хавлията. Автоматичното включване на термостата не работеше, което означаваше, че всяка вечер тя трябваше да изключва котлето и всяка сутрин да става половин час по-рано, за да затопли къщата за Кевин. Тя нахлузи пантофите си и тъкмо излизаше от стаята, когато налетя на Кевин и извика от изненада.

— Защо си станал? — запита тя, загръщайки се с халата си.

— Идвах да видя дали не си променила решението да поканим татко на обяд. Ако искаш, можем да му се обадим и сега. Той каза, че никъде няма да ходи днес.

Сърцето й се сви. Защо Кевин не се откажеше?

— Казах ти, че няма да е правилно да поканя Мейсън в чужда къща. Ако бяхме вкъщи, щеше да бъде друго. — Слава богу, че можеше да използва Джон и Мери като извинение.

— Но леля Мери каза, че ако искаш, можеш да го поканиш. Аз я чух.

Единственият начин, по който той можеше да чуе онзи разговор, беше чрез умишлено подслушване. Крис помисли да му изнесе лекция, за това, колко е неправилно да се подслушва, но вече се беше уморила да бъде лошата. Преди Мейсън да се появи в живота им, тя и Кевин никога не спореха. А сега като че ли за всяко нещо се караха. Независимо от усилията й да предотврати това, Кевин беше разкъсван между нарастващата любов към баща си и лоялността към нея.

Опитваше се никога да не говори лоши неща за Мейсън, но не можеше да се застави да каже нещо наистина хубаво за него. След като се запозна с баща си, в продължение на дни Кевин се опитваше да я убеди да се съберат и да си направят семейство като това на Трейси. Вкъщи не й харесваше ролята, която я принуждаваше да се кара с Кевин и й крадеше миговете на щастие.

— Леля Мери беше просто учтива. Знаеш добре, че къщата им не е достатъчно голяма за гостите, които обикновено идват. Няма да бъде правилно от наша страна да я претъпкваме още повече. — Извинението прозвуча плоско дори и на нея.

— Аз мога да седна в скута му.

Тя поиска да го прегърне, но той се отдръпна.

— Кевин, опитай се да разбереш.

Той наведе глава и отказа да я погледне.

— Защо не дойдеш да легнеш при мене, докато къщата се затопли?

— Не искам — заяви той и се отправи към собствената си стая.

Ръцете й се свиха в юмруци.

— Проклет да си, Мейсън Уинтър! — изруга тихо тя през стиснатите си зъби.

Мейсън взе вестника и го изхвърли на боклука. После погледна часовника и се намръщи. Още четиринайсет часа и денят щеше да свърши. Той отиде до прозореца и погледна навън. Облаците започваха да се скупчват и предвещаваха първата голяма буря за сезона. От няколко седмици насам някои от скъпите ски курорти разпръскваха изкуствен сняг по пистите си, за да привлекат хората за празниците.

Мейсън беше обмислил и възможността да отиде на ски, ако не по друга причина, то поне да се махне за малко от града. Нямаше да има голяма разлика дали щеше да прекара Деня на благодарността в апартамента си, на езерото Тахое или пък в Сакраменто и затова почти беше стегнал багажа си, когато Ребека го информира, че е успяла да уреди неофициална среща същата вечер с няколко от все по-неспокойните собственици на парцели по крайбрежието.

Той настояваше за подобна среща още откакто до него достигнаха първите тътени на недоволство. Не хранеше голяма надежда да открие кой стои зад тази политика на „разделяй и владей“, но дори и да научеше името, знаеше, че това ще го доведе до задънена улица. Всъщност искаше да разбере колко сериозна е офертата на другия евентуален купувач и ако имаше шанс, да добие представа докъде имаше намерение да стигне той.

Проблемът на Мейсън беше, че тримата фермери, които най-много се дърпаха да подпишат документите за отказ от собствеността, притежаваха най-ключовите парцели. Без тях сделката щеше да пропадне. Неприятното беше, че фермерите знаеха за зависимостта му от тях. Всъщност сделката беше в техните ръце. Не можеше да обвинява никой друг, освен себе си за това положение, защото беше заслепен от силното си желание да види проекта осъществен. А сега щеше да открие колко щеше да му струва това заслепение и дали ще може да си го позволи.

Не можеше да помоли банката за финансиране, докато не получеше земята. Вероятността да се откаже от мечтата си вече го гледаше в лицето.

Ако премигнеше, щеше да я изпусне. Какво щеше да прави тогава?

Той се отдалечи от прозореца и тръгна към банята. Крайно време беше да се заеме с нещо продуктивно днес.

Крис внимателно пренесе тиквеника от тезгяха до фурната, опитвайки се да не разлее яйчения крем, докато обикаляше Кевин, който правеше сладки от останалото тесто.

— Виж, мамо, направих пожарна кола за чичо Джон.

Тя затвори вратата на фурната и насочи вниманието си към произведенията на Кевин.

— А какво е това до пианото на Трейси?

— Новият хотел на татко.

Крис се намръщи. Никога ли нямаше да се научи да не започва тази тема? Цяла сутрин се мъчеше да избягва Мейсън в разговорите им, а сега, без изобщо да се замисли, беше му осигурила повод отново да се намеси.

— А какво е онова там? — добави бързо тя в опит да отвлече вниманието на Кевин.

— Колата му. Направих му две сладки, след като няма да може да бъде с нас.

— Чудесно — отвърна Крис през зъби. — Сигурна съм, че ще му харесат.

— А тази е за тебе — тихо продължи той, като посочи едно изкривено сърце. — Щото те обичам и съжалявам, че те ядосах.

— И аз те обичам — прегърна го тя. — И не си ме ядосал.

Крис го пусна, а той продължи да се занимава с пожарната кола. Изминаха няколко минути, преди да заговори отново.

— Може ли, след като се нахраним, да занесем сладките на татко?

Крис затвори очи и преброи до десет. Упоритостта се беше проявила като основна двигателна сила в личността на Кевин още от деня на раждането му. През петте и половина месеца в болницата други бебета с много по-леки заболявания бяха починали, докато Кевин сякаш се беше вкопчил в живота и беше преминавал от една потенциално фатална криза в друга. Крис ежедневно отправяше молитви на благодарност за неговата твърдост, но понякога тя направо я объркваше.

— Ще го видиш в събота — каза, без да се надява отговорът й да го задоволи.

— Добре — отвърна той неочаквано.

Разочарованието в гласа му и отпуснатите му рамене я пронизаха в сърцето. „Проклет да си, Мейсън Уинтър! — изруга го за втори път този ден. — Дано идеш в ада!“

Мейсън нави проектите, който разглеждаше, и ги пъхна в кутията до чертожната маса в кабинета си, вляво от спалнята. Наистина беше доволен от работата на новия архитект, който смяташе да наеме за крайбрежния проект. Представеното от него беше едновременно изчистено и класическо, носеше усещане за историята на областта, но без да се натоварва с това. Откритите пространства не бяха разпръснати, паркингите не се натрапваха.

Докато разглеждаше плановете, си помисли, че е намерил начин да прекара деня. Бяха изминали няколко седмици, откакто не се беше разхождал покрай реката, не се беше потопявал в мечтата си. Но после се сети, че е по-добре да не показва нетърпението си, след като има някой друг, който проявява интерес към тази собственост.

Не можеше за дълго да съсредоточи мислите си. Трябваше да си признае, че ще му е трудно да изкара този празник. Чувства, за които си мислеше, че отдавна са умрели у него, се бяха надигнали и предявяваха правата си.

Празниците бяха за семейства. Това беше време на чудни миризми, спонтанни прегръдки, смях и любов. Но той беше имунизиран срещу тези чувства и вярваше с успокояващо убеждение, че ще прекара остатъка от дните си сам, в проста и спокойна забрава, никой нямаше да влиза, но и никой нямаше да излиза от живота му.

Но тогава се беше появил Кевин и спасителната мрежа беше изчезнала.

И сега го болеше, че ще прекара Деня на благодарността сам.

Мейсън отиде до гардероба и извади сакото си, без да се интересува къде ще отиде, само и само да не е сам.

Крис стоеше на вратата на кухнята и наблюдаваше Кевин, който увиваше последната от сладките си и внимаваше да остане достатъчно от хартията, за да направи накъдрена панделка. Цялата сутрин беше правил това и през повечето време беше мълчал замислено. Обикновено се веселяха заедно, а сега мълчаха неловко или се мъчеха да намерят тема за разговор, която да не засяга Мейсън.

За първи път през петте години съвместен живот Кевин и Крис не се чувстваха добре един с друг. Тя усещаше, че губи Кевин и това, което се случваше сега, показваше бъдещото развитие на нещата. В моменти на трезв разум — които напоследък бяха редки — Крис осъзнаваше, че вината не е изцяло на Мейсън. По свой начин той беше заобичал Кевин. Преди години би се усъмнила, че е възможно толкова бързо да усетиш привързаност към друг човек, но личният й опит с Кевин й беше показал, че любовта може да бъде внезапна и толкова силна, че всичко останало да избледнее пред нея.

А сега любовта я принуждаваше да направи нещо, което изобщо не искаше да прави.

— Кевин — повика го тихо тя. Той я погледна. — Промених решението си. — Крис продължи бързо, преди да има възможност да се откаже. — Можеш да се обадиш на баща си и да го поканиш на обяд, ако още искаш. — Думите й едва се откъснаха от устата.

Кевин остана напълно неподвижен и вторачен в нея. Накрая слезе от стола, отиде при нея и безмълвно обви ръце около краката й.

Тя се наведе и го целуна по главата.

— По-добре побързай — каза тя. Чувстваше се неудобно и усещаше пристъп на ревност при израза на безкрайното му щастие. — Леля Мери иска да обядваме в три.

— Да се обадя ли първо на леля Мери?

— Вече съм се погрижила за това.

Той се усмихна.

— Благодаря, мамо.

— Побързай. Трябва и да се облечеш.

Кевин се втурна към телефона, набра номера, който беше запомнил още преди седмици, и зачака. След няколко секунди погледна Крис:

— Не е той. Това е машинката му.

— Ще оставиш ли съобщение?

Той размисли, после поклати глава и се пресегна да остави слушалката.

— Мисля, че трябва да му кажеш нещо — каза Крис, защото любовта й към Кевин надхвърляше неприязънта й към Мейсън. — Поне му пожелай весел празник.

Кевин отново приближи слушалката към ухото си.

— Татко? — започна той. — Аз и мама искахме да те поканим на обяд, но не те намерихме. Весел Ден на благодарността. — Той понечи да затвори, но се сети за още нещо, което искаше да каже, и се наведе над телефона. — И от мама също — добави той, като внимателно избягваше да погледне Крис.

Глава седемнадесета

Звънецът иззвъня и прекъсна потока от мисли на Крис. Тя побърза да запише изречението на компютъра, преди да го забрави. След това бутна назад стола и тръгна към вратата. Още преди години си беше обещала, че някой ден ще си инсталира интерком, за да не трябва да става от бюрото и да отваря вратата, но както повечето неща, които бяха скъпи и не бяха абсолютно необходими, никога не беше стигнала до него.

— Мейсън! — възкликна тя, а изненадата й надделя над раздразнението, че се появява в средата на седмицата без предварително да се обади. С очевидно скъп шлифер върху обичайния костюм и с тъмната си коса, която блестеше от мъглата, той изглеждаше така изряден и педантично облечен, сякаш излизаше от предаване на Пи Би Ес[1] в Лондон.

— Кевин не е тук — каза му тя, остро чувствайки размъкнатия си анцуг и негримираното си лице. — Няма да се прибере от училище още час.

— Зная. Дойдох да разговарям с тебе.

— Защо? — подозрително попита тя. През последните няколко седмици бяха установили крехко примирие помежду си. Крис не беше съвсем наясно защо се беше получило така — дали поради празниците, или заради прегрупиране на силите, — но засега тя приветстваше затишието в бурята.

— Исках да поговоря с тебе за коледния подарък на Кевин.

Коледа беше след седмица и половина и за първи път в живота си тя беше приключила с пазаруването рано. Беше постъпила така не поради липсата на пари, а защото знаеше, че Кевин ще бъде във ваканция по празниците. Ревниво пазеше през тези дни всяка минута, която можеше да прекара с него. Нямаше да губи време по магазините, а щяха да бъдат заедно.

Като се има предвид какви бяха чувствата й относно прекараните насаме дни с Кевин, беше още по-изненадващо, че в пристъп на добра воля беше казала на Мейсън, че може да вземе Кевин за два часа на Коледа — нещо, което нито един от адвокатите не беше посмял да предложи. Може би затова беше дошъл днес да й благодари отново. Ако е така, би трябвало да е разбрал, че го е направила заради Кевин, а не заради него.

С нежелание се отмести от вратата и покани Мейсън да влезе вътре.

— Нямам много време — заяви тя. — Трябва да приключа един спешен доклад и да го оставя в кантората, преди да отида да взема Кевин и Трейси от училище.

— Мога да дойда и по-късно…

— Сега си тук. Така че можем да приключим с това.

Той избърса краката си на изтривалката и влезе.

— Чудя се дали така се чувстват инкасаторите — промърмори той.

Тя се усмихна неволно.

— Какво очакваше?

Изпълненият с разбиране поглед, който той й хвърли, я изненада.

— Зная, че няма да ми повярваш, но разбирам какво изпитваш. Сигурно е адски…

— Изобщо не можеш да си представиш какво изпитвам — отряза го тя. — Нямаш и най-малката представа… — Тя се спря. Щеше да бъде не само загуба на време и енергия, но и нямаше да има никакъв ефект, ако започнеха всичко отначало. Колкото и горещо да искаше Мейсън да изчезне, това нямаше да стане.

Тя се беше опитала да убеди себе си, че чувствата й не рефлектират върху Кевин, но симптомите бяха прекалено ясни, за да ги отрича. Той винаги се опитваше да играе ролята на умиротворител, да бъде идеалното малко момченце, така че неговите мама и татко да се съберат да живеят заедно. По един или друг начин, заради Кевин, тя се беше научила да понася присъствието на Мейсън или ако не успяваше, поне да се прави, че може.

— Искаш ли чаша кафе? — запита тя, като че ли се самонавиваше, сякаш очакваше да има кит на другия край на въдицата.

Мейсън премигна:

— О, с удоволствие.

— Можеш да седнеш тук, а аз ей сега ще го донеса. — Макар че нямаше топлина в гласа й, тя се поздрави, че поне звучеше учтиво.

— Благодаря — отвърна той, докато събличаше шлифера си.

Тя го взе от него и го закачи в коридора.

— Ако се интересуваш, под масата има албум със снимки на Кевин като бебе — каза тя, отправяйки се за кухнята. — Има и няколко снимки на Даян — добави тя.

Замаян от обрата в държането й, Мейсън не искаше да отговаря, от страх да не разруши магията. От месеци насам му се искаше да помоли да види снимки на Кевин, но беше отхвърлил идеята като невъзможна. Бързо, преди тя да успее да промени решението си, той отиде до масата и извади албума с кожена подвързия. След като включи лампата до стола люлка, седна и постави тежкия албум в скута си.

Първите няколко страници бяха покрити със снимки на Даян като пълничко дете ангелче с гъста къдрава руса коса, като върлинеста тийнейджърка с невероятно дълги крака, облечена в ежедневна рокля и бликаща от живот. Спомените нахлуха в него, откраднаха самообладанието му и болезнено му напомниха за онова, което някога беше негово, и за годините, пропилени в напразен гняв срещу бягството й, което се оказа не такова, каквото изглеждаше навремето.

Тъгата и чувството на загуба го завладяха, той вдигна поглед от албума и погледна коледното дърво и подаръците под него, разсеяно отбелязвайки, че някои от тях бяха обвити в украсена на ръка хартия. Мотивите му напомниха за отпечатъците, които като дете изрязваше от картофи, и с които украсяваше синджири от червена, бяла и синя хартия за ежегодното семейно празнуване на Четвърти юли. Това бяха най-хубавите години с майка му, когато винаги беше до него, преди баща му да поиска тя да направи избор между тях двамата и тя да обърне гръб на сина си.

Припомняйки си, че Крис е отишла до кухнята само за едно кафе и след малко ще се върне, той отново насочи вниманието си към албума. Тъй като вече вървеше по опнато въже, той реши да пропусне останалите снимки на Даян, като се надяваше някой ден да убеди Крис да му разреши да си направи копия.

Първите снимки на Кевин бяха избледнели полароидни фотографии, очевидно правени малко след раждането му. Дълги секунди Мейсън изучава неясните образи, като се опитваше да ги сравни с други снимки на недоносени бебета, които беше виждал. Не забелязваше никаква прилика между здравото момченце, което познаваше сега, и сбръчканото и съсухрено бебе. Все едно, че гледаше непознато същество.

Обърна страницата и невярващ ахна. Към малкото детенце, което на предишните снимки лежеше върху маса и я оставяше празна почти цялата, сега бяха прикрепени тръби и жици. Мейсън се опита да отмести поглед, да се защити, но независимо колко усилено се опитваше, не можеше да вдигне очи от фотографията. Колкото по-дълго се взираше, толкова повече се увеличаваше ужасът му. Умът му прескочи към деня, в който беше видял неравния белег на корема на Кевин и автоматичното му заключение, че сигурно е следствие от някакъв инцидент.

За първи път осъзна колко близо е бил до това никога да не види сина си и се обля в студена пот. Макар че разумът му казваше, че не може да му липсва нещо, което никога не е познавал, чувствата отказваха да го приемат.

През кратките шест месеца, откакто беше научил, че има син, животът на Мейсън се беше променил из основи. Нямаше момент, в който да не си мисли за Кевин. Всички планове, които правеше за бъдещето, бяха свързани с него. От години живееше като в пещера и се опитваше да убеди себе си, че тъмнината му харесва. Кевин го беше накарал да се изправи лице в лице с тази лъжа.

Крис влезе в стаята и го извади от подобното му на транс състояние.

— Защо ми позволи да видя това? — запита я той, като се опитваше да се вземе в ръце, преди тя да забележи колко е разстроен.

Тя остави таблата на масичката за кафе.

— Сигурно е от времето. Не виждам никаква друга причина, за да се държа добре с тебе. — Тя му подаде една чаша. — А ти?

Незабавната му реакция на насмешливостта й беше гняв. В мига, в който подготвяше отговора, той осъзна, че тя използва думите като щит. Можеше да го мрази, но се и страхуваше от него. И защо не? Дори и очевидната й благосклонност да го покани и да му предложи кафе не беше нищо друго, освен начин да опознае врага.

— Предполагам, че мога да посоча няколко прозаични причини, поради които да се държим добре един с друг — отвърна той. — Но има една-единствена наистина важна — Кевин.

Тя го погледна втренчено.

— Искаш да ме поставиш на мястото ми или искаш да подчертаеш каква кучка съм?

— Ако искаш вярвай, ако искаш недей, но нито едното, нито другото.

— След като ми даваш възможност за избор, избирам „не“.

Тъй като не желаеше да види други снимки на Кевин, Мейсън затвори албума.

— Какво му се е случило?

Крис повдигна вежди неразбиращо.

— На кого? — Преди да отговори, тя се сети. — О, имаш предвид Кевин? Имаше малка отвратителна инфекция, наречена гангренясващ ентероколит, накратко ГЕК. Болестта се разви много бързо, но трябваха две години, за да се излекува от последствията.

— Години? — каза Мейсън, опитвайки се да разбере загатването за нещо толкова унищожително.

— В резултат на инфекцията той изгуби половината от вътрешностите си. Останалата половина не приемаше храната много добре, така че, за да може да расте, трябваше допълнително да бъде хранен чрез системи.

— Колко дълго продължи това?

— Повече от година.

— Искаш да кажеш, че е трябвало да го доведеш вкъщи в това му състояние?

Предпазливостта напусна погледа й при спомена.

— Беше ужасно, но бях готова да направя всичко, за да го махна от онази болница. Тежеше по-малко от три килограма, когато го донесох вкъщи. Месец по-късно вече беше около четири.

— Боже мой — възкликна Мейсън, като се облегна на стола. — Как си могла…

— Съжалявам — каза тя и остави кафето си на подноса със студено и сковано движение, — но току-що забелязах колко е часът и тъй като скоро трябва да тръгвам, може би е по-добре да ми кажеш за какво си дошъл.

Гладът на Мейсън за повече подробности около сина му изобщо не беше задоволен. Чудеше се дали Крис се е обезпокоила от затоплянето в техните отношения. Въпросите му ще трябваше да почакат за друг ден.

— Исках да науча размерите на Кевин. Ските и обувките ще трябва да почакат, докато той може да идва с мене, но искам да му купя грейка и ръкавици, за да ги сложа под коледното дърво.

— За какво говориш? — запита тя, очевидно объркана. — Мислех, че вече сме го обсъждали.

— Обсъждали? — отряза я той. — Едва ли мога да нарека обсъждане разменените между нас реплики през онзи ден. Доколкото си спомням, беше по-скоро указ. — Той се сви от агресивната си реакция на въпроса й. Какво имаше в Крис Тейлър, което го караше да се проявява в най-лошата си светлина? Той смени тона си. — Тъй като аз и Кевин планирахме да ходим на ски през седмицата след Коледа — обясни той, опитвайки се да звучи спокойно, — помислих си, че ще бъде добра идея той да…

Лицето на Крис се зачерви от гняв.

— Не мога да повярвам. Не, взимам си думите назад. Вярвам ти. Дори не зная защо съм изненадана. Ако помисля дори и пет секунди за това, ще зная какво да очаквам. Казах ти, че не желая да водиш Кевин на ски. Послуша ли ме? Не. А и защо ли да ме послушаш? Правиш каквото си искаш. Да вървят по дяволите останалите и техните желания. Ако мислиш, че съм прекарала пет години да водя и да вземам Кевин от болници и лекарски кабинети само за да го видя как свършва в някое дърво, грешиш!

Мейсън затвори очи. Когато ги отвори, каза:

— Очевидно Кевин не ти е казал какво правим всяка събота?

— Очевидно отвърна рязко тя.

Мейсън се сети, че Кевин всъщност никога не беше казал, че е разговарял с Крис.

— Водя го на сухо ски училище и мислех, че е с твое разрешение.

— И как мислиш, че е получил това магическо разрешение? Предполагаше се, че съм видяла грешката си и съм променила решението си? За толкова ли лековерна ме смяташ? — Тя се изправи и започна да обхожда стаята. — Копеле — каза тя със задавен глас. — Докато не се появи ти, Кевин беше послушен, невинен и искрен. А сега си го научил да лъже и да манипулира.

Мейсън отиде до закачалката да вземе палтото си. Беше безсмислено да остане и да слуша гръмката й проповед. Тя отказваше да приеме, че натрапчивото й собственическо чувство може да има нещо общо с объркването на Кевин. И все пак не можа да се въздържи да отправи един прощален изстрел.

— Когато се успокоиш малко, можеш да се запиташ как мога да имам толкова лошо влияние върху него, след като прекарвам само три часа седмично с него, а ти — всички останали.

Тя се втренчи в него.

— Можеш да му обясниш както си искаш защо не го водиш на ски — каза тя — и дори не се притеснявай да прехвърлиш цялата вина върху мене.

Не можеше да я остави без отговор:

— Защо си толкова твърдо решена да не му позволиш да го заведа?

Тя вдигна ръце отвратена:

— Не ме изненадва, че трудно можеш да го осмислиш с твоята егоцентрична глава, затова ще го повторя още веднъж — бавно и внимателно. Карането на ски… е… опасно.

— За бога, огледай се около себе си. Много по-малки деца от Кевин карат ски.

— Откажи се — предупреди го тя. — Няма да променя решението си.

— Ти не нараняваш мене, а Кевин.

— Хубав опит, но не върви. Много деца изобщо не се доближават до ски пистата и живеят чудесно. — Тя отвори вратата и застана до нея. — Трябва да съм се побъркала, за да си помисля, че може да стане. Имаш бащинските инстинкти на охлюв.

— О, хайде сега — каза той и се приближи към нея. — Със сигурност можеш да се справиш и по-добре. Мисля, че целта на живота ти е да измисляш нови начини да казваш все едни и същи досадни неща. — Господи, какво му ставаше? Никога не говореше по този начин.

— Напусни къщата ми! Напусни живота ми!

— Къщата ти — с удоволствие. Животът ти? Може би след две-три години, когато Кевин се премести при мене.

Той си тръгна, без повече да погледне назад.

[1] PBS — американска телевизионна мрежа за времето. — Б.пр. ↑

Глава осемнадесета

Крис чакаше и се подготвяше за деня, в който Кевин ще започне да настоява да поканят Мейсън за Коледа, но той не го направи. На пръв поглед празниците не се различаваха по нищо от миналогодишните. Тя и Кевин станаха рано да отворят подаръците си и в два часа обядваха със семейство Хендриксън. После, след като чиниите бяха измити и кухнята изчистена, Кевин и Трейси започнаха одисеята си — местеха се от едната къща в другата и играеха с новите си играчки, докато не стана време за лягане и те бяха твърде уморени, за да се съпротивляват.

Кевин изглеждаше както обикновено, може би малко по-тих, по-малко възторжен от подаръците си, но нямаше нищо определено, което Крис да напипа.

Под коледното дърво нямаше ски екипировка, нито пък Кевин поиска да поканят Мейсън. Крис се изкушаваше да го попита, но реши, че е по-добре да остави нещата така.

Беше някъде към средата на януари, когато един следобед Мери се обади на Крис и я помоли веднага да отиде у тях, като загадъчно й съобщи, че ще я посрещне на входната врата, и да не вдига шум.

— Какво има? — запита Крис, трепереща от студ заради спринта към къщата без палто.

— Ела с мене — прошепна Мери. — Има нещо, което мисля, че трябва да чуеш. — Тя поведе Крис по коридора, докато стигнаха на няколко крачки от стаята на Трейси.

— Не искам повече да си играя на семейство — каза Трейси. — Не ми харесва, когато си лош. Искам да си добър.

— Бащите не се държат добре с майките — възрази Кевин.

— Държат се.

— Не е вярно.

— Моят татко се държи добре с мама — убеждаваше го Трейси.

— Не ме интересува — отряза я Кевин. — Ако не правиш каквото ти кажа, ще взема бебето ти и ще го отведа надалече със самолет и никога няма да го намериш.

— Ще те издам, ако го направиш.

— Няма да има значение.

— Ще има, сър. Татко ще те накара да ми го върнеш.

— Не и ако аз не искам. Татковците не могат да накарат майките да направят нещо, което не искат. Моят татко не може дори да убеди мама да ме пусне на ски с него.

Крис беше чула достатъчно.

— Откога продължава този разговор? — запита тя Мери.

— Доста отдавна. — Тя тихо поведе Крис по коридора към кухнята. — Не исках да те безпокоя, но реших, че все пак трябва да го чуеш.

Мери дръпна един стол за Крис и седна на масата срещу нея.

— Не бих обичала Кевин повече, дори и ако беше мое дете, Крис. Боли ме, когато виждам какво му причинява враждата между тебе и Мейсън.

Болката, която Крис изпитваше за Кевин, беше като рана, която никога няма да зарасне. Напоследък като че ли всеки изминат ден добавяше по нова шипка сол върху нея.

— Страхувам се, че ще стане още по-зле, преди нещата да се оправят.

— Какво имаш предвид?

— Помниш ли, когато оставих Кевин при тебе миналата седмица?

— Да — отвърна Мери, окуражавайки приятелката си да продължи.

— Имах среща с Пол Майкълс.

— След като сега споменаваш за първи път, сигурно срещата не е минала добре.

Крис опита да се усмихне:

— Искаше да ме подготви за това, което вероятно ни чака в съда.

— Значи датата вече е определена?

— Насрочено е разглеждане на делото, на което ще се обсъди искането на Мейсън да бъде отменено осиновяването.

— Ще откача — каза Мери. — Знае, че никога няма да стане това. Защо изобщо се опитва?

— Предполагам, че иска да покаже колко много се интересува и колко много е сгрешил. Никога не съм оспорвала твърдението, че Мейсън е баща на Кевин. А и защо ли? Всеки, който има очи, може да види генетичната връзка. Очевидно адвокатът му мисли, че ако аз стана в съда и призная това, позициите му ще се засилят още повече. Сигурна съм също, че защитата иска да ме разпита защо никога не съм се опитала да открия Мейсън през всичките тези години. По време на процеса ще хвърли съмнение върху твърдението ми, че не съм знаела за писмото на Даян, докато Мейсън не ми го е показал.

— Не е честно, че всичко толкова зависи от способностите на двама мъже, които не рискуват нищо, освен хонорарите си.

— По-добре те, отколкото крал Соломон. — Тя се замисли за миг. — Не, не е честно. Истинската майка е решила съдбата на това дете.

— Кога е датата на делото? — замита Мери.

Крис въздъхна.

— След три седмици.

— Сигурно малка част от тебе го чака с нетърпение да свърши.

— Така беше, но преди разговора ми с Пол. — Тя закри с ръце лицето си. — Сигурно съм живеела в някакъв измислен свят, щом съм вярвала, че Кевин може да не бъде намесван в това.

— Няма да го карат да свидетелства — каза Мери.

— Не, поне не в съда. Пол каза, че съдията вероятно ще прехвърли всичко към Пробния отдел. Ще изпратят хора да разследват мене и Мейсън.

Освен това ще разпитват Кевин и най-вероятно ще препоръчат той да се срещне с психиатър.

— Това е най-тъпото нещо, което някога съм чувала. Кевин няма нужда да разговаря с психиатър.

— Така ли? — запита Крис, почти готова да се разплаче. — Можеш да продължаваш да твърдиш това дори след разговора в стаята на Трейси? Едва ли някое добре приспособено дете ще се държи по този начин. — Тя стисна костта на носа си, за да спре напиращите сълзи.

— Толкова се тревожа за него, Мери. Мис Абът ми се обади миналата седмица и ми каза, че Кевин пречи на работата в клас. Зная, че сигурно си въобразявам, но имам чувството, че той изобщо не се смее вече. — Тя протегна умолително ръце. — Какво да правя? Размишлявам върху това до затъпяване, но не мога да намеря отговор.

Мери хвана Крис за ръката:

— Двамата сте преживявали и по-тежки бури от тази. И тя ще отмине. Ще ти дойде нещо наум.

Крис беше загубила битката със сълзите. Бавно и безмълвно те се стичаха по бузите й.

— Не ми беше толкова тежко, докато го наблюдавах как се бори, за да оздравее тялото му, както сега, когато се бори да разбере и все пак да обича родители, които очевидно се мразят. — Тя измъкна ръцете си от тези на Мери, изтри сълзите от лицето си и после ококори очи. — Веднъж Мейсън ме обвини, че театралнича. Добре, че не ме видя в този мелодраматичен пристъп.

— Не бъди толкова строга към себе си. Справяш се много по-добре, отколкото аз бих могла.

Тя се усмихна уморено на Мери.

— Ти си задължена да ми казваш подобни неща. Нали си ми приятелка.

— Истинската приятелка би трябвало да ти помогне. А аз дори не мога да намеря спасителен пояс, за да го хвърля през борда и да ти помогна да се спасиш.

Крис прекара пръста си по една рязка на ръба на дъбовата маса. Погледна тапета на отсрещната стена и се заслуша в тиктакането на големия часовник в дневната. Познаваше къщата на Мери и Джон също толкова добре, колкото и собствената си. Знаеше, че Джон е надраскал масата, когато отвертката се с изплъзнала от ръцете му, докато поправял тостера. Тя и Мери бяха лепили тапетите заедно, а Джон беше завел Трейси и Кевин на риба. На Джон му бяха нужни три седмици да забележи разликата, въпреки че се оплакваше от цвета на кухнята още от деня, в който се бяха нанесли. Мери беше купила големия часовник за Джон с парите, които майка й беше пратила за рождения й ден. Никога не му беше казала, защото знаеше, че той ще се чувства виновен заради жертвата й.

Хендриксонови бяха нейното и на Кевин семейство. Мейсън не принадлежеше към него и никога нямаше да принадлежи. Още една посока, в която да бъде теглен Кевин. Колко емоционални вериги трябваше да влачи след себе си това малко момче и все пак да стане цялостен, силен човек?

— Не мога да оставя Кевин да премине през всичките разпити на Пробния отдел — заяви Крис. — Той ще се почувства така, сякаш ще искат от него да вземе страна, а това допълнително ще го раздвои.

— Но ти нямаш избор.

— Трябва да има някакъв начин. Вече съм решена на всичко.

Глава деветнадесета

Когато Крис се прибра от дома на Мери вкъщи, тя се обади на Пол Майкълс и го помоли да насрочи среща между нея и Мейсън, преди да се явят в съда. Той й обеща да се свърже с адвоката на Мейсън и да се опита да уреди нещо.

Три дни бяха нужни на Пол, за да привлече вниманието им.

— Подозрителни са и не са особено навити на предложението ти, Крис — информира я той, когато й се обади.

— Каза ли им, че го правя заради Кевин?

— Да, няколко пъти. Все едно, че им говорех на китайски. Те просто не вярват, че си готова да преговаряш честно. И тъй като ти не пожела да ми кажеш какво точно имаш предвид, аз не можех да направя кой знае какво, за да ги убедя в противното.

— Не „не пожелах“, Пол, а „не можех“. Аз самата не зная какъв е отговорът. Всичко, което зная, е, че трябва поне да опитаме двамата с Мейсън да се спогодим, преди Кевин да бъде предаден на куп непознати, които ще си навират носовете в живота и психиката му. Достатъчно е страдал.

— Намерението ти е благородно, Крис.

— Но?

— Страхувам се само, че ще кажеш или ще направиш нещо, което после ще се насочи срещу тебе, когато влезем в съда.

— Ще внимавам.

Настъпи дълга пауза, преди Пол да отговори:

— Не искам да увеличавам надеждите ти, но може би имам идея как да се справим със ситуацията, без да навреждаме нито на твоята позиция, нито на Мейсън. Ще ти се обадя след някой и друг ден, ако мога да уредя нещо.

— А ако не можеш?

— Тогава ще постъпим както ти предлагаш.

— Благодаря ти, Пол.

— Все още не съм направил нищо.

— Изслуша ме.

— Ще спечелиш, Крис. Може би не по начина, по който си го представяхме, но…

— Докато Кевин е най-важният приоритет, мога да преживея всичко.

— Дръж се за тази мисъл — каза той и затвори телефона.

Четири дни по-късно, след като беше уредил всичко, Пол се обади отново на Крис:

— Ако имаш някакви планове за следващата сряда, отложи ги — каза той на Крис, която тъкмо излизаше да пазарува.

Тя се изопна.

— Какво стана?

— Ти и Мейсън имате насрочена среща със съдия Херолд Маккормик в кабинета му в десет часа.

— Какво ще правим?

— Да се изясните, без адвокати, без социални работници, никой друг, освен ти и Мейсън и… съдията Маккормик, който ще играе ролята на рефер и ще отговаря на всякакви правни въпроси, които могат да възникнат.

— Мейсън се е съгласил на това?

— Зная, че ти е трудно да повярваш, Крис, но аз се убедих, че Мейсън иска най-доброто за Кевин също толкова, колкото и ти. Моята задача беше да намеря неутрален терен и успях. Предполагам, че нямаш нищо против той да бъде съдия Маккормик?

— Ако ти нямаш…

Пол се изхили:

— Знаех, че мненията ни съвпадат.

За първи път от месеци насам Крис се почувства обнадеждена.

— Трябваше да се досетя — каза тя.

Крис непрекъснато си припомняше разговора си с Пол Майкълс в деня преди срещата, докато пробваше различни дрехи. Накрая беше опитала всичко в гардероба си, което не беше направено от дънков плат или брезент. Не можеше да реши какво точно търси, беше убедена само, че никоя от дрехите й не беше подходяща. Годините, които беше прекарала в корпорацията, я бяха научили, че важността на облеклото, с което трябва да отидеш на важна среща, не е само мит на модната индустрия. Беше напълно наясно колко трудно ще й бъде да промени първоначалното впечатление.

Един мъж можеше да си сложи стандартен сив костюм и да приключи с това. А жената трябваше да реши дали същият този стандартен сив костюм трябва да бъде приеман като заплашителен, ако го носеше без никакви аксесоари; дали, ако сложи ярък разноцветен шал, ще изглежда лекомислена или, пази боже, ако носи елек с костюма, ще бъде прекалено секси.

Средният й ръст беше предимство. Високите жени винаги бяха приемани като агресивни, независимо от това, как бяха облечени, и беше почти невъзможно за дребните жени да бъдат приемани сериозно.

За щастие, Крис беше запазила същата фигура, каквато беше имала и когато работеше за „Уайнсрайт Брюинг“ и дрехите, които беше носила тогава, все още изглеждаха добре, макар че полите бяха малко по-дълги, отколкото би трябвало, а цветовете на блузите бяха доста демоде.

Трябваше само да избере. Съвсем просто. Представи си каква е идеята на съдия Маккормик за идеалната жена и действай.

Тя седна на края на леглото, втренчи се в гардероба и въздъхна.

Мейсън спря колата си на паркинга пред съда, излезе от нея и закопча сакото на сивия си костюм. Току-що излизаше от среща с Травис, Ребека и Уолт относно преразходите по хотел „Капитол Корт“. Въпреки че беше слушал само с едно ухо, все пак беше разстроен.

Никога досега не беше работил с двамата подприемачи и вероятно никога вече нямаше да работи с тях. Бяха объркали почти всичко, сметките им бяха надути и някой непрекъснато трябваше да им виси на главата. Обикновено този някой беше Мейсън, Травис или Уолт, но поради проблемите в личния живот на Мейсън и Травис, който се опитваше да бъде едновременно на три места, и Уолт, който прекарваше по няколко дни от седмицата в Лос Анжелис, някои неща, които друг път щяха да са оправени, сега се бяха изплъзнали.

Всичко това обаче беше без значение, поне в сравнение с предстоящото.

Той се опитваше да не таи много надежди за срещата в кабинета на Маккормик. Нямаше никаква причина да мисли, че Крис изведнъж е станала рационална, състрадателна жена. Адвокатът му настоятелно го беше посъветвал да отхвърли предложената среща, като му каза, че старата песен просто е запята на нов глас. В началото Мейсън се съгласи с него. Но колкото повече мислеше за това, толкова по-обещаваща му изглеждаше идеята. В края на краищата фактът, че ще се срещнат в кабинета на Харолд Маккормик в отсъствието на адвокатите им, го беше убедил да приеме.

Изкачвайки стъпалата на съда, Мейсън се почуди дали Крис знае, че съдията, който беше избрала, е стар и близък негов приятел, един от първите хора, с които се беше сближил след преместването си в Сакраменто.

Съмняваше се.

Крис погледна Мейсън при влизането му. Кога, питаше се тя, ще престана да се изненадвам колко много прилича на Кевин? Или, по-точно, колко много Кевин прилича на него?

— Добро утро — каза Мейсън и седна срещу нея в малката чакалня.

Тя кимна в отговор на поздрава му.

— Секретарката на Харолд появявала ли се е? — попита той.

Харолд? Мейсън си говореше на малко име със съдия Маккормик? Нищо чудно, че се беше съгласил на срещата. Успокой се, предупреди я вътрешният й глас. Никога не им позволявай да видят, че си се изпотила. О, супер, започваше да си цитира телевизионни реклами.

— Дойде преди пет минути и каза, че съд… — Тя бързо се поправи. — Каза, че Харолд ще бъде тук навреме.

Мейсън се облегна назад на стола и протегна краката си.

— Как е Кевин?

— Оставих го при Мери — отвърна тя сковано. — Снощи го болеше стомахът, затова не го пуснах на училище.

— И тази сутрин ли го болеше?

— Не.

— И все пак не си го пуснала на училище? — запита невярващ той.

Крис си пое бавно и дълбоко дъх. Точно днес не можеше да си позволи да загуби самообладание. Спокойна, студена, решителна и рационална такава трябваше да я видят.

— Направих това, което смятах за правилно след няколкогодишен опит с Кевин — отвърна тя безизразно.

— Не трябваше ли днес да завърши книгата, която сравняваше?

Тя почувства как мускулите на гърба й се стягат.

— Ако днес се чувства добре, утре ще отиде на училище и ще довърши книгата.

— Колко часове е изпуснал в училище тази година?

Тя се съмняваше, че са изминали и пет минути, откакто Мейсън беше влязъл в стаята, а вече й се искаше да го удуши. Започваше да си мисли, че тази среща е загуба на време. Те не можеха да постигнат съгласие кой вид кока-кола е по-добър, камо ли да решат нещо за бъдещето на Кевин.

— Предполагам, че имаш нещо предвид и не задаваш този въпрос от нямане на работа?

Бременна жена с къса руса коса, облечена в яркочервена рокля, влезе в стаята, преди Мейсън да успее да отговори.

— Съдията е готов да ви приеме — каза тя. — Ако ме последвате, ще ви отведа при него.

Стаята, в която ги въведе, беше малка, но много добре обзаведена. Стените бяха покрити с дъбова облицовка, подът — с персийски килим на дребни шарки. Столовете бяха тапицирани богато с горскозелен плат. Мъжът зад бюрото беше с добре постригани мустаци, а плешивото му теме беше заобиколено от прошарена коса. Крис предположи, че е някъде около петдесетте, достатъчно възрастен да има собствени деца, но не достатъчно възрастен, за да намира нови решения на стари проблеми. Заобленият му корем се поопъна, когато се изправи да ги поздрави.

— Мейсън, радвам се да те видя отново — каза той. После заобиколи бюрото: — А вие трябва да сте Кристин Тейлър — топло я поздрави той.

След като се здрависа и с двамата, донесе два стола в средата на стаята, покани Мейсън и Крис да седнат, а след това кацна на ъгъла на бюрото и започна да мести поглед от единия върху другия.

— Трябва да призная, че никога не съм се сблъсквал с подобен проблем — започна направо той. — Днес поне ще бъде интересен ден. Но нека се надяваме, че ще бъде и нещо повече. Сега, кой иска да започне?

Мейсън седна по-напред в креслото и погледна Крис:

— Тъй като адвокатът на мис Тейлър поиска тази среща, може би тя трябва да започне.

Крис сведе поглед да събере мислите си, видя прашинка върху черната си пола и автоматично я махна. Единственото нещо, което не беше взела предвид, беше, че когато решаваше да носи костюма на Шанел, не си беше дала сметка, че трябва да има и подходящото поведение. В съзнанието си тя беше майката на Кевин, която не се разделяше с дънките и пуловерите. Когато се беше видяла в днешното си облекло, тя беше съзряла предишната прогресираща в кариерата си жена. Разсейването й трая само част от секундата, но наруши леко баланса й.

— Аз, ъ, исках да се уверя дали няма някакъв начин да спасим Кевин… да му спестим разследването от Пробния отдел. Не че няма да успеем, нямаме какво да крием. Просто напоследък той не се справя добре с училището… и непрекъснато се кара с най-доброто си приятелче, Трейси. Опитах се да скрия от него личните си чувства за това, което става. — Тя погледна към Мейсън. — Всъщност и двамата се опитахме, но Кевин е много умно момченце и…

— И сам си обяснява недоизказано — допълни Харолд Маккормик.

— Да — тихо отвърна тя. — Ето защо не искам да го подлагам на повече изпитания. Познавам сина си. Няма значение колко добър е психиатърът на Пробния отдел, Кевин ще усети, че го карат да взема страна. Не разбирам защо Кевин е толкова заслепен от баща си, но приемам факта.

— Така че вие се надявате днес да се споразумеете с Мейсън за попечителството върху Кевин?

— Правото на посещения — поправи го тя. — Не попечителството.

Мейсън се намеси:

— Какво по-точно имаш предвид под посещения?

Крис преглътна. Даваше му повече, отколкото искаше, но знаеше, че трябва да бъде реалистка, ако иска той да се съгласи.

— Един цял уикенд всеки месец и две седмици през лятото, след като навърши десет години.

— Не говориш сериозно — заяви Мейсън.

— Ако събереш часовете, това е около шест пъти повече отсега.

— Сегашното положение вони.

— Колко често виждаш Кевин? — попита съдията.

— Три часа всяка събота.

— И кой уреди това?

Мейсън погледна смразяващо Крис.

— Тя. Което трябва да ти даде някаква представа, колко собственически чувства има към Кевин. Тя не може да понесе мисълта, че той ще бъде далече от погледа й за повече от няколко часа. Не съм сигурен дали е заради „опасните“ спортове, на които мога да го науча, или заради „опасните“ нови идеи, но тя изпада в такава паника през времето, което той прекарва с мене, че ни чака на входната врата, когато го връщам.

— Какво мислите за това, което Мейсън каза? — запита Харолд.

— Не разбирам за какво говори. Кевин ходи на много места без мене и след като познавам и вярвам на хората, с които е, изобщо не се тревожа за него.

— Но се безпокоите, когато е с Мейсън?

Тя помисли дали да не излъже, но реши да заложи на честността:

— Всяка минута, през която го няма.

Мейсън се опита да каже нещо, но Харолд го спря с жест на ръката.

— Защо? — попита той Крис.

— Защото Мейсън няма и най-малката представа какво е да бъдеш истински баща. Защото си мисли, че всичко около детето е забавления и игри. Сигурно може да превърже ударено коляно, но няма представа как да се справя с наранени чувства или какво да прави, ако Кевин се почувства зле, или защо е важно да се обръща внимание дори на леки болки в стомаха.

— Откъде знаеш? — намеси се Мейсън. — Да не би да имаш някаква кристална сфера, която ти казва кой и какъв съм? Или все още разчиташ на вестниците да те държат осведомена?

Харолд промени стойката си.

— Мисля, че е по-добре…

— Зная какво говориш на Кевин — заяви Крис.

— Какво, разпитваш ли го? — сряза я Мейсън.

— Не е нужно. Ако знаеше поне нещо за малките деца, щеше да си наясно, че те обикновено повтарят нещата, които чуват. Не е нужно да ги караш. Трябва само от време на време да слушаш.

— Може би, ако имах повече възможност да слушам, щях…

Харолд стана и заобиколи бюрото.

— Мисля, че чух достатъчно — каза той. — Вие двамата сте толкова близо до постигането на единно мнение за това, как трябва да се възпитава това дете, колкото Джим Бакер и Данъчната служба за това, как трябва да се прави благотворителност. — Съдията Харолд Маккормик поклати глава. — Много лошо, че не сте женени. Очертанията нямаше да бъдат толкова размити тогава.

Дълго време никой не продума. По лицето на съдията се разстла бавна усмивка.

— Зная, че звучи доста налудничаво, но всъщност идеята не е никак лоша. Някой от вас двамата мислил ли е някога по този въпрос?

Объркана, Крис погледна последователно Мейсън, а после и Харолд Маккормик, като се опитваше да разбере дали не е пропуснала нещо.

— За какво да сме мислили? — попита Мейсън, който изглеждаше също толкова озадачен.

— Да се ожените — отговори Харолд. — Това би било идеалното решение на проблема ви.

Глава двадесета

— Защо, за бога, да се омъжвам за Мейсън Уинтър? — запита Крис.

Мейсън се накани да си тръгва:

— Знаех си, че днешната среща ще е чиста загуба на време.

— Чуйте ме — настоя Харолд.

Мейсън се поколеба. Едва когато всичко се провали, той осъзна колко много му се искаше тази среща да успее. Не беше толкова сляп за това, което се случваше с Кевин, колкото си мислеше Крис. Забелязваше неуловимите и не толкова неуловими промени. Беше прекарвал много повече безсънни нощи в тревоги за тези промени и опити да измисли какво да направи, за да помогне на детето, отколкото му се щеше да признае дори и пред себе си. Само в случаите, когато беше сигурен, че няма начин да се изкуши да изплаче проблемите си пред други хора и тогава да види собственото си съмнение, отразено в техните очи, си позволяваше да си признае колко много се притеснява дали той е бащата, от който се нуждаеше Кевин. Върху нощното му шкафче беше натрупана литература за бащинството от Бенджамин Спок и Т. Бери Брейзълтън до Бил Козби.

Но книгите не бяха достатъчни. Ако беше научил нещо по време на срещите с Кевин, това беше фактът, че не можеш да бъдеш добър родител, ако го правиш от време на време. Може би, ако той и Кевин имаха общо минало, няколко години заедно, за да създадат основа за техните взаимоотношения, нещата щяха да стоят по различен начин. А сега непрекъснато си играеха на догонване.

Долната граница беше, че той не искаше да е баща само за уикендите, искаше да бъде истински баща. След дълги терзания накрая беше приел факта, че това, което искаше, не може да стане в близко бъдеще. Докато Кевин не пораснеше достатъчно, за да избира с кой от двамата родители иска да живее, Мейсън можеше само да чака да му дойде времето и да се надява за най-доброто, което може да бъде постигнато на предстоящото дело.

— Давам ти пет минути — заяви Мейсън и отново седна.

— Е, аз не ви давам и толкова — каза Крис.

Мейсън я хвана за ръката, докато тя се протягаше да вземе чантата си, и я накара да остане в седнало положение.

— Помни какво е заложено тук. Време е да спрем да мислим за себе си и да започнем да поставяме Кевин на първо място. — Действията и думите му изненадаха дори и самия него.

Мейсън погледна изпитателно Харолд:

— Оправдавам те поради липса на доказателства и предполагам, че след това абсурдно предложение ще последва и някое конкретно.

Харолд взе един молив от кутийката, хвана го по средата и започна да го върти напред-назад, потропвайки отсечено по бюрото.

— Предложението ми не е толкова безумно, колкото ви изглежда — каза възбудено той. — Поне няма да бъде, след като помислите малко върху него. Говорих надълго с адвокатите и на двама ви, преди да се срещнем днес. Те ми обясниха какво става от миналия август насам и как се е стигнало до днешното развитие, а освен това ми разказаха доста и за вас — какви хора сте и какъв е личният ви живот.

Той се обърна към Мейсън.

— С теб се познаваме отдавна и нямаше големи изненади.

След това премина към Крис.

— Не съм имал удоволствието да ви познавам досега, госпожице Тейлър, но след разговора ми с Пол уверено мога да заявя, че животът ви е съсредоточен около сина ви — което, доколкото ме засяга, е точно както трябва да бъде.

Потропването стана по-бавно.

— Кевин явно е дете, което бих се гордял да бъде и мое. — И после отново започна да трака с молива. — Та, докъде стигнахме? — продължи реторично Харолд. — Стигнахме дотам, че двама сериозни, добри хора правят живота на трети човек злочест и междувременно подлагат и себе си на крайно неприятни преживявания.

Мейсън изведнъж осъзна, че все още държи ръката на Крис, и веднага я пусна, без да я погледне.

— Обещаващото в цялата тази работа е — продължи Харолд, — че и двамата искате едно и също — щастието на Кевин.

Той погледна Крис:

— Сигурен съм, съзнавате, че Мейсън има какво да даде на Кевин и, честно казано, и аз мисля така. Момчето се учи как да бъде баща, когато има баща, на когото да подражава. Вие може да не сте съгласна с жизнената философия на Мейсън, с неговата политическа принадлежност или с нещата, които той прави или казва, но това не означава непременно, че е лош човек. Честно да си призная, аз самият не изпитвам особени симпатии към републиканците, но е известно, че каня в дома си един-двама при определени поводи.

— Нямам нужда от защитник пред госпожица Тейлър — сухо го прекъсна Мейсън.

Харолд се усмихна:

— Както и аз не се нуждая от хандикап[1] в голфа.

— Може ли да продължим? — запита Крис.

Харолд отново се обърна към Мейсън:

— Убеден съм, че няма да оспориш факта, че Крис е майката на Кевин във всяко едно отношение, с изключение на генетичното, и има пълното право да продължи да бъде негова майка. Наясно си, че няма съд в тази страна, който да отмени осиновяването на Кевин. Зная, че не си съгласен с всички нейни идеи и идеали, но колкото и да ти е трудно да приемеш, Мейсън, нейният начин на мислене ще спаси тази планета за Кевин и за децата на Кевин.

Мейсън изстена.

— Добре — отстъпи Харолд. — Достатъчно говорихме за това. Да се върнем към търсенето на начин да получите каквото искате, така че все пак за Кевин да е добре. Не съм толкова глупав, че да ви предложа женитба, защото си мисля, че има някаква любов между вас. Напротив. Всъщност точно чувствата ви един към друг са причината това предложение да е логичното, ако не и идеалното решение. Мейсън, ти искаш да прекарваш по-дълго време с Кевин, за да го опознаеш по-добре и да му бъдеш истински баща — нещо, което вероятно няма да можеш да направиш, ако имаш право на посещения всеки уикенд, а то едва ли ще стане, мога да те уверя. Крис, вие не искате Мейсън да взема Кевин за дълго време, защото не сте сигурна какво влияние ще окаже той върху едно впечатлително петгодишно дете. Сигурен съм, че макар Мейсън едва ли ще получи всеки уикенд за посещения, той има доста големи шансове за всеки втори уикенд, за всеки втори празник и поне за два последователни месеца през лятото.

Харолд се наклони напред, а ентусиазмът му личеше във всеки жест.

— А какво ще стане, ако вие сте част от тяхното общуване? А ти, Мейсън, как ще се чувстваш, ако виждаш Кевин всяка сутрин на закуска на масата срещу себе си?

Той протегна ръце към тях, подканвайки ги да се включат в разговора.

— Нуждаете се само от къща с две отделения и обща дневна площ. Мислете за нея като за малко общежитие, в което Кевин е ученикът. Когато порасне и по-успешно може да се справя с родители, които живеят отделно, вие двамата можете да се разведете.

Мейсън поклати глава.

— Не мога да повярвам, че имаш смелостта да предлагаш нещо подобно. — Той погледна към Крис, за да види дали и тя е толкова отвратена, колкото него. На лицето й беше изписано замислено, почти примирено изражение.

— Не мога да повярвам, че аз изричам това, а вътрешният ми глас ми казва, че ще съжалявам за признанието, но това предложение започва странно да придобива смисъл за мене — заяви тя на Мейсън. — Най-после приех, че по един или друг начин, ти ще бъдеш част от нашия живот — моя и на Кевин. Последния месец прекарах в опити да се примиря с този факт и с факта, че нищо не мога да направя, за да променя положението.

Тя погледна ръцете си, стиснати в юмруци в скута й.

— Ти и аз може да сме инати, Мейсън, но нито един от нас не е глупав. Едва ли женитбата за нас ще означава някакво друго очакване, освен да осигурим нормален живот на Кевин.

Мейсън се опитваше да се отърве от чувството, че е попаднал в сценарий на Род Сърлинг.

— Каква нормалност може да има, за бога, ако живеем като във фарс? Наистина ли искаш Кевин да израсне с мисълта, че бракът означава къща с отделни крила и демилитаризирана зона по средата? Животът, който води в момента, е много по-нормален от тая вятърничава схема, която Харолд предлага. Много деца израстват само с един родител и се справят чудесно.

— А много от тях не се справят — намеси се Харолд. — Мейсън, всеки ден виждам резултатите от разбитите семейства и вече ми е писнало от тези провали. Ще отрека, ако някога споменеш, че съм го казал, но понякога си мисля, че обществото ни ще бъде много по-добро, ако родителите оставаха заедно поне заради децата си.

Последва продължителна тишина.

— Защо трябва да се женим? — запита Мейсън.

Въпросът му изненада повече него, отколкото Харолд или Крис. Да пита подобно нещо означаваше, че все пак обмисля онова, за което преди секунди твърдеше, че е лудост.

— Забравете, че съм казал това. — Той се изправи и се приготви да тръгва. Трябваше да се разкара оттук. Трябваше му време да помисли, да обърне нещата и да предложи по-добър вариант.

— За всички ще е по-добре, ако състоянието се узакони — отвърна Харолд, — но най-вече за Кевин, за да бъде защитен. А Кевин е причината, заради която се събрахме днес, нали? — добави той многозначително.

— Моля те, Мейсън, остани — въздъхна Крис. — И на мен не ми харесва идеята за женитба, както и на тебе, но това вече не го включваме в сметките. Ако имаш по-добра идея от Харолд, по-добре я кажи. Обещавам да те изслушам. Само не си тръгвай. Не мога да понеса Кевин да бъде нараняван и в бъдеще.

— Ще си помисля — каза Мейсън. — Това е всичко, което мога да обещая в момента.

— Нямаш много време — намеси се Харолд.

— Не съм забравил датата на делото. — Мейсън се обърна към Крис. Със същия тон, с който би попитал някой, който се готви да скочи от висока сграда, той я запита:

— Сигурна ли си, че сериозно обмисляш тази възможност?

Крис се изправи, защото очевидно искаше да е на равна височина с него, когато му отговаря.

— Преди пет години обещах на Кевин да му осигуря най-добрия живот, който мога, дори ако трябва да пожертвам собствения си.

Мейсън срещна погледа й, а ъгълчето на устата му беше повдигнат в иронична усмивка:

— И си мислиш, че това ще бъде женитбата с мене?

За негова изненада тя отвърна със смутена усмивка:

— Не исках да прозвуча толкова мелодраматично. Тогава ме водеха повече чувствата, дори много повече отсега. Не знаех дали на следващия ден Кевин ще бъде още жив. Дадох сериозни обещания на себе си и на него.

Изведнъж започна да разбира. Значи това беше да си истински родител — пълно отдаване, във всички случаи на първо място да се поставя детето. Как можеше да се надява да се състезава с нея? Как можеше да отхвърли предложението на Крис?

— Разбира се, съзнаваш, че желанието ти да осъществиш тази идея, ме поставя в неизгодна позиция.

— Просто искам най-доброто решение за Кевин. Не мога да се притеснявам за позициите, на когото и да е от двама ни.

— Как можеш да бъдеш сигурна, че това е отговорът?

— Не съм. Но, както вече ти казах, приех, че ще останеш за дълго в живота ни, че няма да се измъкнеш тихичко някоя нощ и да ни оставиш с Кевин. Сега зная, че по един или друг начин ще трябва да се справя с твоето присъствие в живота ми през следващите десет или петнайсет години. Просто зависи как, до каква степен и по какъв начин е най-добре за Кевин.

— Виждам, че нямаш никакви илюзии относно споразумението.

— Никакви.

— След като цял живот му се беше налагало да взема решения, той беше открил, че може да мисли в продължение на дни за нещо, но неизменно изминаваше пълен кръг и стигаше до първия си инстинкт. Този път беше различно — разумът му казваше не, сърцето — да. Кевин искаше семейството толкова, колкото и се нуждаеше от това, което едно семейство може да му даде. Единственият проблем беше в семейството, което той и Крис можеха да осигурят.

— Не мога да се отърва от мисълта, че Кевин ще израсте с изкривена представа за брака.

— Това се нарежда съвсем накрая на списъка от неща, за които се тревожа в момента.

— А за…

Крис наклони назад глава и погледна към тавана.

— А за Кевин? — запита напрегната тя.

Мейсън се втренчи в нея. Опита се да си представи двамата в една и съща къща. Животът им щеше да бъде непрекъснат спор. Но после си спомни какво му беше казал Харолд за закуската на масата срещу Кевин.

Дали щастието да има Кевин си заслужаваше мъката да живее с Крис?

Господи, да! — изкрещя вътрешният му глас. Крайно време беше празното място в него да престане да го боли.

— Добре — заяви Мейсън.

Крис притаи дъх и погледна уплашено Мейсън.

— Добре? — повтори Харолд. — Означава ли това, че си съгласен?

Мейсън продължи да гледа Крис, усещайки почти неудържимото й желание да скочи и да избяга през вратата.

— Кажи ми времето и мястото.

Харолд излезе иззад бюрото:

— Следващата сряда, същото време, същото място. — Той погледна към Крис. — Надявам се, че вас ви устройва. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Трябва ли да бъде толкова скоро? — запита тя, като преглъщаше.

— Хвана ли те вече шубето? — запита я Мейсън, който се радваше, че за момента вниманието се е отклонило от него, макар да знаеше, че когато излезе от кантората на Харолд, същото чувство ще обхване и него.

Крис се протегна за чантата си.

— Не се притеснявай, ще бъда там.

Когато се опита да мине покрай него, той я хвана за ръката.

— Има някои неща, които трябва да се уредят преди следващата седмица. Тъй и тъй сме тук, защо да не се заемем с тях още днес.

— Като например?

— Първо — разрешението. Второ — брачното споразумение.

Тя отвори уста да му отговори, но оттам не излязоха думи.

— Да не би да си отхапа езика? — заяде се Мейсън. Помисли секунда и продължи: — Или развалих, блъфа ти?

Крис измъкна ръката си от него.

— Не си играя с неща, в които е замесен Кевин. Казах, че ще се омъжа за тебе, и ще го направя. — Тя отиде до врата. — Хайде да свършваме, защото имам работа.

Той се почуди дали наистина има нещо спешно този следобед, но беше най-лесното извинение. Протегна ръка към Харолд Маккормик:

— Доста комично се чувствам да ти благодаря за това, което направи.

Харолд се разсмя:

— Ще ми благодариш по-късно, когато Кевин е доволното малко момченце, каквото всички ние искаме да бъде.

— Моля се на Бога да сте прав — каза Крис.

Мейсън повтори молитвата й наум, въпреки че се съмняваше дали божествената намеса ще се справи с положението.

[1] Броят удари, с които играчът, на голф обикновено надхвърля средния брой топки, вкарани в дупката. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

— Какво ще правиш? — задави се Мери.

Крис стана да затвори вратата между кухнята и задния двор, където Кевин и Трейси си играеха.

— Зная, че в началото звучи идиотски, но ако помислиш малко, идеята лека-полека ще започне да ти харесва.

— Ако оставиш зеления фасул дълго време в хладилника, и той лека-полека ще започне да се покрива с плесен. Ти и Мейсън не можете да се понасяте. Как, по дяволите, изобщо ще можете…

Крис отново седна на масата срещу Мери.

— Ще се справяме с нещата едно по едно. Това е единственото, което можем да направим.

— Наистина ли си го обмислила? Имам предвид наистина ли си го обмислила? Ами ако не се получи? Какво ще стане тогава с Кевин?

— За него нищо няма да се промени. Само аз ще зная, че съм направила всичко, зависещо от мене, и така ще мога да издържа.

— Ако Кевин беше достатъчно голям да разбере какво си намислила, никога нямаше да ти позволи.

— Това е спорен въпрос, нали?

Мери разпери ръце.

— Почакай Джон да научи.

— Никой от вас не може да ми каже нещо, за което вече да не съм мислила. Просто трябва да ми вярвате, че зная какво правя, Мери.

— Не беше ли казала нещо подобно Амелия Еърхарт[1], преди да полети?

— Може би, но ми се ще да мисля, че същото е казала и Крис Евърт, когато за първи път е взела в ръка тенис ракета. — Тя се опита да изправи една клюмнала маргаритка в букета, който сутринта беше подредила на масата. Планът й да не казва на Мери за сватбата до последната минута беше издържал едва двайсет и две секунди след началото на разговора им. Не че й беше необходимо одобрението на Мери, което беше също толкова вероятно, колкото и здравословна поничка, тя просто се нуждаеше да си поговори с някого. Понякога изричането на глас на нещата променяше гледната точка — не непременно към по-лошо или по-добро, просто по-различно. А в момента единствената й гледна точка я плашеше до смърт.

— Каза ли на Кевин?

— Не още. — Крис наблюдаваше как цветчето на маргаритката клюмва и се накланя встрани. Опита се да я пъхне между две твърди папратови листа. Тя остана права достатъчно дълго време, за да може Крис отново да си вземе кафето.

— Все още има време да промениш решението си, преди да е станала някаква беля. — Мери се наклони през масата, извади увехналата маргаритка от букета и я изхвърли в мивката. — Сигурна съм, че Мейсън ще разбере. Вероятно и той съжалява вече.

— Няма ли да престанеш? Казах ти, за да получа подкрепа, а не преработка на собствените си мисли — излъга Крис, без да се почувства виновна.

Мери се облегна на стола и скръсти ръце пред гърдите си.

— Къде ще живеете? — Жестовете й можеха да бъдат разбрани и от не особено умно двегодишно дете.

— В къща, избрана по взаимно споразумение, с отделни лични крила и обща всекидневна площ.

— Какво ще стане с къщата ти?

Ще я дам под наем, но когато няма да се налага да живея с Мейсън, ще се върна отново тук.

Гневът напусна Мери. Раменете й се отпуснаха.

— Боже мой, колко много ще ми липсваш!

Същата мисъл беше задълбочила по-рано депресията на Крис.

— Е, няма да напускаме щата — каза тя не особено убедително.

— На Трейси ще й бъде мъчно.

— Също и на Кевин, особено след като престане да му бъде интересно, че майка му и баща му живеят заедно. — Крис отказваше да мисли как преместването ще се отрази на нея самата. Дали само ще си помахат от прага, или ще прекарат цял следобед в обсъждане на новина, прочетена в сутрешния вестник, или просто ще отидат на спокоен джогинг в парка, но двете с Мери се виждаха всеки ден. Мери и Джон бяха като въздуха, който дишаше: жизненоважен за съществуването й, но приеман за даден, докато не останеше без него.

— Знаеш, че Кевин е като собствено дете за Джон.

— Казах за това на Мейсън, когато излязохме от кантората на Маккормик. Исках да знае какви са чувствата между Джон и Кевин. Той обеща да не се намесва в техните отношения. — Крис се беше подготвила за борба с Мейсън относно важната роля, която семейство Хендриксън щеше да има в живота им. Той я беше изненадал, съгласявайки се с нея, преди тя да успее да довърши аргументите си.

— За какво друго говорихте? — запита Мери.

— Разбрахме се, че с изключение на случаите, когато става въпрос за Кевин, Мейсън и аз ще продължим да живеем отделно. Доколкото е възможно, всичко ще върви както досега. Аз ще задържа работата и приятелите си, както и той. Ще продължим да излизаме с други хора, но ще гледаме да запазим „връзките“ си дискретни. Това, естествено, ще бъде много лесно за мене, но ще бъде доста интересен проблем за Мейсън. Сигурна съм, че жените, с които обикновено излиза, изобщо не знаят значението на думата „дискретен“.

— Това ли е всичко? — намеси се Мери. — Не начертахте ли и план как ще се отнасяте с Кевин? Или какво ще правите, ако Мейсън му разреши да направи нещо, с което ти не си съгласна? Като карането на ски например?

Притесненията на Мери бяха ехо на притесненията на Крис. Допреди шест месеца на Крис никога не й се беше налагало да прави компромиси, що се отнася до Кевин.

— Обсъдихме някои неща — каза тя. — И двамата бяхме наясно, че може да се появи проблем. — Тя се усмихна стеснително и призна: — „Проблем“ е меко казано. Но ми се струва, че Мейсън ще бъде по-отстъпчив сега, когато не се налага да се бори, за да вижда Кевин. Всъщност повечето от времето беше посветено на брачното споразумение, което той настояваше да подпиша.

Мери наостри уши.

— Защо ли не съм изненадана? Какво искаше това копеле: да обещаеш да му дадеш половината от собствеността си, когато се разведете ли?

— И аз така си мислех.

— А не беше ли така?

— Опита се да ме убеди да подпиша споразумение, според което, докато сме женени, ще делим по равно спечелените от него пари, макар че те няма да се изплашат наведнъж. Каза, че не иска да бъде принуден да продава, преди да е решил сам.

— Чакай малко. Сигурна ли си, че говориш за същия Мейсън Уинтър?

— Няма значение. Аз му казах, че единственото, с което ще се съглася, е да си тръгна с това, което съм внесла — нито по-малко, нито повече. Мога да се грижа за себе си и винаги съм го правила. Не искам нищо негово и съм абсолютно убедена, че не ми е нужно.

— А той какво каза?

— Че ще си променя мнението.

— Може и да се окаже прав.

Крис се ужаси от тази мисъл:

— Познаваш ме достатъчно добре.

— Казвам само, че е много трудно да се върнеш към броенето на стотинки, след като си престанала да се навеждаш за тях на тротоара.

Мери не говореше само хипотетично. Беше израснала в лукс, със слуги около себе си, готови да изпълнят всяко нейно желание. Още по-задоволена е била, когато баща й станал губернатор. Не беше учудващо, че беше станала толкова земна.

— Така ли се чувстваше, когато се омъжи за Джон?

Мери се усмихна:

— В началото живеенето на бюджет беше нова, развлекателна игра. Слава богу, че вече бях достатъчно зряла да оценя емоционалното богатство, което ми дава Джон, след като играта остаря.

— Сигурна съм, че и аз ще получа същото емоционално богатство, след като бракът приключи и се върна в собствената си къща.

— Така ли се споразумяхте?

Крис кимна:

— Мейсън ще накара адвоката си да подготви документите и да ми ги изпрати за подпис.

Мери се изправи и отиде до прозореца да нагледа Трейси и Кевин.

— Само почакай вестниците да се докопат до новината. Ще е ден за лов.

— Това е една от причините, заради които сватбата ще бъде съвсем скромна и колкото се може по-скоро.

— Колко скоро?

Крис се намръщи:

— Следващата седмица.

Мери изсумтя:

— Не зная защо съм изненадана. Това е толкова разумно, колкото и всичко останало.

— Защо да отлагаме?

— Защото може да ви дойде умът в главата.

— Искам ти и Джон да присъствате. Може да не е истинска сватба, но имам чувството, че ще бъде единствената ми и не искам свидетелите ми да бъдат непознати.

Мери изстена.

— Но няма да ме караш да се радвам за тебе!

— Няма.

— Осъзнаваш ли, че звучиш като жена осъдена на смърт, която кани приятелите на екзекуцията си?

— Не ми помагаш особено — каза Крис. — Можеш да ме подкрепиш малко, особено след като няма да си променя решението.

— Съжалявам. — Мери покри с ръце лицето си и въздъхна. След малко тя стисна юмруци и подпря лицето си на тях.

— Ще се старая повече отсега нататък. Ти определено не се нуждаеш от още една котва, която да те тегли надолу.

Крис знаеше, че независимо колко много или колко дълго говореше, никога нямаше да убеди Мери, че женитбата й не е ужасна грешка. Но също така беше наясно, че след няколко часа, когато осмисли новината, Мери ще дойде при нея, ако не по друга причина, то поне защото Крис се нуждаеше от нея. Тя се протегна през масата и стисна ръката й.

— Благодаря ти. Предполагам, че бих могла да се справя без тебе и Джон, но предпочитам да не опитвам.

— Джон няма да бъде толкова лесен за убеждаване, колкото аз.

— Ако и двете се заемем с него, няма да издържи дълго — каза Крис, на която й се искаше да се чувства толкова уверена, колкото звучеше.

Следващата седмица беше изненадващо безметежна. Крис изчака до сутринта на определения ден, когато тя и Мейсън щяха да се женят, и тогава каза на Кевин. Единствените тайни, които той можеше да пази, бяха онези, които забравяше след десет минути. Но да му се каже, че най-голямата му мечта се сбъдва, и да го накараш да не казва на никого, беше равносилно тя да започне диета в деня, в който постъпва на работа в шоколадена фабрика.

Дните минаваха сравнително лесно, но през нощите тя не спираше да се върти в търсене на съня, който й се изплъзваше все повече с наближаването на деня на сватбата. Когато най-накрая успяваше да заспи, тя се събуждаше изтощена, а в съзнанието й изплуваше един и същи сън.

Сънуваше, че тя и Кевин са сами в Дисниленд и се забавляват чудесно. Посещаваха любимите му представления — пиратите от Карибите, подводницата, чаените чаши на Алиса в Страната на чудесата, обядваха на Границата и после отиваха при пеещите мечки. Когато излизаха, Мейсън ги чакаше отвън.

Въпреки че Кевин беше доволен от ваканцията, той сияеше, едва когато видеше баща си. Настроението на целия ден се променяше. Зарязваха спокойните забавления заради криволичещите влакчета. Преди това Крис казваше на Мейсън, че Кевин мрази насилието, дори и в игрите си, а после беше принудена да стои долу и да слуша писъците и смеха му, да наблюдава как баща и син слизат от влакчето ръка за ръка, нетърпеливи да се качат отново на него.

Крис не се нуждаеше от психиатър да разтълкува съня й. Нуждаеше се от някой, който да й каже дали това е предупреждение или предсказание.

[1] Американска авиаторка (1898–1937). — Първата жена прелетяла сама Атлантическия океан и изчезнала по време на полет над Тихия океан — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

Като се бореше с непреодолимата умора, Мейсън затвори доклада пред себе си, облегна лакти на бюрото и стисна костта на носа си, без дори да вдигне поглед, когато чу вратата да се отваря и някой да влиза.

— Сигурно си получил доклада — уцели точно Ребека, която си направи вярно заключение от вида му.

— Миналата нощ.

— Е, и?

Едва сега Мейсън я погледна. Изненада се, когато видя Ребека, облечена в рокля, вместо в традиционния костюм. Вместо да го отбележи на глас, той регистрира факта в онази част на ума си, която бе запазена за съобщения с прикрепени към тях флагчета за по-лесно откриване.

— Изглежда, конкурентът ни за крайбрежния проект е от юг.

— Да, така е, по дяволите — тихо процеди тя. — Е, значи Уолт все пак беше прав. От Лос Анжелис ли?

Искаше му се да е така — просто още един предприемач, тръгнал на север, за да забогатее по време на златната треска на двадесет и първия век.

— Не толкова далече — отвърна загадъчно Мейсън и уморено се облегна на стола.

Обърканото изражение на Ребека изведнъж се смени с разбиране, а след това със слисване и изненада.

— Санта Барбара — прошепна тя.

— Бинго — отвърна той и изпита, както обикновено, удоволствие от бързината, с която тя схващаше ситуацията и запълваше липсващите части.

Ребека сякаш се страхуваше, че краката ще й изневерят, затова прекоси стаята и седна на кожения диван.

— Никога не бих се сетила, за нищо на света, особено след толкова много години. Какво се надяват да спечелят баща ти и брат ти? Това е твоя територия. Никога няма да могат да те изместят.

— Трябваше ми известно време да се досетя, но после сякаш в главата ми светна електрическа крушка. Помисли си, Ребека. Ако успеят да откраднат крайбрежния проект от мене, баща ми и брат ми получават достъп до строителния бизнес в Сакраменто, който не биха си осигурили и след реклама за десет милиона долара. Когато искаш кралство, не се биеш със слуги. Атакуваш върха и оттам се опитваш да си отрежеш парче от тортата.

— Сигурен ли си, че се борят за кралството? Може би атакуват краля?

Той пренебрегна въпроса й не защото мислеше, че няма основание за него, а защото сега не беше готов да се справи с нещо, което ставаше все по-вероятно. Мислеше, че се е отървал от баща си и брат си, от борбата, гнева и болката. След всичкото това време защо отново тръгваха срещу него? Защо дълбаеха миналото, когато беше съвсем безсмислено? Не им ли беше оставил по-голямата част от Южна Калифорния? Не бяха достатъчно силни, за да се захващат с повече.

— Никой не се интересува вече от семейни вражди, особено от някоя, приключила преди десет години. Как могат да се надяват, че ще привлекат пресата? — запита той неубедително.

— Не си прав. Спомни си за семейство Мондавис? Хората изчетоха всичко писано за тази семейна вражда, до което можаха да се докопат.

— Защото Мондавис произвеждаха вино, а у хората, свързани с винената индустрия, има нещо мистично. За обществото хората от строителната индустрия едва са успели да завършат осми клас, чешат се по задните си части на публични места и пият бира за закуска. Никой пет пари не дава за тях.

— Може би и ти си допринесъл нещо за тази представа на обществото — каза тя, без да крие сарказма си. — Първо, повечето граждани на нашия прекрасен град смятат крайбрежния проект за доста ненормално начинание. Ако събереш в тази стая хората, които мислят, че ще успееш, пак ще остане място в средата за дансинг. А какво ще стане, когато противниците на проекта разберат, че собственият ти баща и брат се натискат за онова, което всички наричат „личната вятърна мелница на Мейсън Уинтър“? Ще ти кажа какво ще направят: ще поклатят глави, ще поцъкат с език и ще изразят съжаление, че лудостта е наследствена.

— Мисля, че ти…

— Не съм свършила още — продължи тя. — Не можеш да си позволиш да се оплетеш толкова много в чувствата си към проекта и към семейството си, че да пропуснеш очевидното.

— Кое е то? — почти изкрещя той.

— Все още не зная — призна си тя. — Зная единствено, че нещата не са каквито изглеждат на повърхността, а напротив. Няма банкер в тази страна, който да се захване с това дори и ти да си изпълнителят. Как си представят баща ти и брат ти, че ще получат подкрепа?

— Може би вече я имат — каза той с усещането, че има буца на гърлото си. Щеше да му е трудно да преглътне болката дори ако негов приятел осъществяваше проекта, който за Мейсън беше най-голямата му мечта, а да наблюдава как „Саутуест Констракшън“ го прави, щеше да го убие.

Ребека притисна слепоочията си с пръсти.

— Трябва ми време да помисля върху това — каза тя, а после с язвителна усмивка добави: — Може би просто са сърдити, че не си ги поканил на сватбата.

Той премигна. Изведнъж се сети защо днес Ребека беше облечена различно.

— Исусе, забравих, че това нещо е днес.

— Сигурна съм, че Крис ще се радва да чуе как наричаш сватбата ви „това нещо“.

Той я погледна остро:

— Ако нямаш нещо смислено да ми кажеш…

— Затваряй си устата — довърши тя усмихната.

— Точно така. — Той погледна часовника си и изстена. — Предполага се, че трябва да съм там след час.

— Ако побързаш, ще имаш време да вземеш бърз душ и да си облечеш нов костюм.

Той се замисли.

— Ти си жена — посочи той очевидното, за да подсили думите си. — Мислиш ли, че Крис би имала нещо против да го отложим за следващата седмица?

Ребека стана от дивана и прекоси стаята. Сложи ръцете си на бюрото и се наведе напред, като гледаше втренчено Мейсън.

— При тези обстоятелства — отвърна безизразно тя — отлагането означава отменяне. Това ли искаш?

— Знаеш много добре, че това, което аз искам, не влиза в сметките. — Той се изправи и взе сакото си.

— Тогава престани да хленчиш. Мейсън. Не подхожда на един мачо.

За първи път този ден той се усмихна:

— Качвам се горе. Направи необходимото, докато отсъствам от града.

Тя се намръщи:

— Нямаш наистина предвид това, което мисля, че си си наумил, нали? Не смяташ да се ожениш и веднага след това да отлетиш за Санта Барбара? Не и днес…

— Без наставления — прекъсна я той. Отвори вратата и добави: — Просто уреди въпроса така, че никой друг да не знае какво правя, включително и Джанет. Не искам да й се налага да лъже за местонахождението ми или без да иска, да се изпусне. — Той я погледна дяволито и й намигна: — Можеш да смяташ мълчанието си по този въпрос като сватбен подарък.

— Не можеш да ме караш да ти правя такъв скъп подарък. Знаеш много добре, както и аз, че съм въжето на твоя балон. Без мене… — Тя сви рамене изразително.

— Някой ден последната дума ще бъде моя — измърмори той, докато излизаше.

Крис се загърна с палтото си, отказвайки да признае пред себе си, че студът, който чувстваше, нямаше нищо общо с облачното февруарско небе. Тя хвана Кевин за ръката, за да го възпре да хукне пред нея по мокрите от дъжда стъпала на съда. Още в мига, в който му каза какво ще става този ден, той беше толкова радостен, колкото тя — нервна, толкова настоятелен, колкото тя — колеблива, и толкова уверен, колкото тя — неуверена в себе си.

До сутринта, когато беше започнала да се облича, нарочно беше запокитила всичките си съмнения в края на съзнанието си. Само че те не искаха да останат там.

Крис не можеше да се отърве от мисълта, че се приближава с ритници и крясъци към мястото, за което Даян би дала всичко. Двама от героите в днешната драма бяха безупречно избрани — Кевин беше идеалното дете, а Мейсън — бащата. Единствено ролята на майката беше дадена на дубльор. Много лошо, но в последната минута главната героиня не можа да се справи, умирайки на път към останалата част от живота си.

Изминалите часове бяха белязани от сражението, спечелено в борбата й да не позволи на Джон и Мери, които вървяха малко след нея, да забележат силното й колебание. И при най-малкия намек щяха да я измъкнат оттам и да я заведат обратно вкъщи.

— Ето го — каза Кевин, който подскачаше нагоре-надолу, и посочи към мъжа, облечен с хубав, шит по поръчка, шлифер, който тъкмо влизаше в сградата през тежката стъклена врата. — Ето го моя татко! — извика той, обръщайки се към семейство Хендриксънс, целият сияещ от радост. После се обърна към Крис:

— Побързай, мамо. Ако вървим по-бързо, ще го настигнем.

— Ще го видим в кабинета на съдията, Кевин — отвърна тя, защото не искаше да вижда Мейсън дори и минута по-рано от необходимото. Разочарованието в очите на Кевин я накара да усети пристъп на вина. Тази сутрин се оказваше дори по-трудна, отколкото си беше представяла. Без значение колко пъти си напомняше защо постъпва така, тя явно не изпитваше удоволствие от щастието на Кевин.

— Добре — каза най-после тя без ентусиазъм. — Ще гледаме да го настигнем.

— Обичам те, мамо — отвърна той, изненадвайки я напълно.

Съмненията й малко се стопиха.

— И аз те обичам, Кевин.

Влязоха вътре и откриха, че Мейсън ги е изчакал. Заедно с него беше висока, слаба жена, със скъпа, правена по поръчка рокля от сурова коприна, и нисък, набит мъж, със син костюм на тънки линии, който го правеше да изглежда още по-нисък и пълен, отколкото беше.

Кевин пусна ръката на Крис, хукна по мраморния под на фоайето и се хвърли към краката на Мейсън. Пристъпът на ревност, който беше започнал да я обхваща, изчезна още преди Крис да признае съществуването му, когато видя погледа на Мейсън. Любовта към сина му беше като фар, който привлича останалите с чистотата и невинността си и кара всеки, не толкова щастлив човек, да поиска да се сгрее на топлината му и да отнесе със себе си чувството, че всичко е наред със света.

— Ела тук, мамо — извика я Кевин и протегна свободната си ръка.

Крис размени по един бърз поглед с Джон и Мери, пое си дълбоко дъх и заедно с тях се присъедини към останалите.

— Това е госпожица Ребека, мамо — каза той и посочи високата жена. — Разказвал съм ти за нея, сещаш ли се? Тя с онази, която ми подари голямата кутия с боички.

Ребека се усмихна топло и протегна ръка.

— Много се радвам най-после да се запознаем, госпожице Тейлър.

— А това е Травис — продължи Кевин, преди Крис да има възможност да отвърне на Ребека. — Той е приятел на татко, а сега е и мой приятел.

Корава, мазолеста ръка обгърна дланта на Крис. Тя усети резервираността в ръкостискането толкова ясно, колкото и силата. Докато тя и Даян растяха, Хариет беше настоявала да избират приятелите си внимателно и твърдеше, че една дама се оценява по нейната компания. На теория Крис беше съгласна с това. Тя преценяваше хората по техните приятели, но не по начина, по който искаше Хариет. С кого човек предпочита да прекарва времето си даваше доста ясна представа за личността му. При първата среща Крис хареса приятелите на Мейсън. Появи се искрица надежда, че може би един ден ще намери нещо, което да харесва и у Мейсън.

— Радвам се да се запозная — каза Крис — и с двамата. — Тя отстъпи назад и представи Джон и Мери на Мейсън и неговите приятели. Последва неловък момент на мълчание.

Мейсън погледна часовника си.

— Време е — съобщи той.

Крис забеляза бързия, строг поглед, който Ребека хвърли към Мейсън.

— Може би Крис ще иска първо да се поосвежи малко — каза тя.

— Не — намеси се Крис. — Добре съм. — Искаше сватбата да приключи колкото се може по-бързо. След като останеше в миналото, можеше да спре да мисли за нея и да се върне, поне външно, към рутината. Чакането я подлудяваше.

Мери я прегърна през раменете. Крис беше зашеметена от силното съчувствие, изписано на лицето й. Тя бързо погледна другите. С изключение на Кевин, всички изглеждаха така, сякаш се бяха събрали да чуят присъдата за углавно престъпление.

За първи път от доста отдавна чувството за хумор на Крис беше разбудено. Тя започна да си мисли каква картина представляват те седмината за минувачите. Никой не би се досетил защо наистина са тук. Колкото повече мислеше за това, толкова по-смешно й ставаше. Тя сложи ръка на устата си, като се преструваше, че киха, за да прикрие кикота, който се надигаше от гърдите й. Беше започнала да се поздравява, че е успяла с тази хитрина, когато вдигна глава и видя мъж с карирана риза и ватирана жилетка да поглежда към нея съчувствено. Повече не можеше да се удържа. Крис избухна в смях.

Мейсън я погледна:

— Добре ли си?

Тя се опита да му отговори, но не можеше да изрече и три думи, без да изпадне в силен, хълцащ смях.

— Просто е нервна — каза Мери, а на устните й играеше извинителна усмивка.

— Сигурна съм, че е така — съгласи се Ребека. — И аз бих се чувствала така при тези обстоятелства.

— Глупости, нервна — измърмори Джон. — Тресе я страх до мозъка на костите й. Не че я обвинявам.

— Мамо? — повика я колебливо Кевин.

Около тях се събираше тълпа.

— Добре съм, Кевин — успя да каже тя, преди отново да избухне в неудържим смях. Започна да рови из чантата си, за да намери салфетка и да избърше потоците сълзи, които се стичаха по страните й.

— Може би трябва да отидеш до тоалетната — предложи Мери.

Крис отказа.

— Не… — задъхана отговори тя. — Ще се… оправя. Просто… — Тя спря, прехапа устни и изчака да премине следващият пристъп на смях. След секунда си пое дъх и довърши мисълта си. — Просто ми дайте… още няколко минути. — Отново си пое дълбоко дъх и после още веднъж. Накрая се успокои. — Виждате ли? — весело попита тя. — Добре съм.

— Тогава да продължим — отговори Мейсън с тон, който предполагаше, че според него тя е далече от „добре“.

Секретарката на съдия Маккормик, жена в напреднала бременност излезе в коридора да ги посрещне.

— Значи ти си Кевин — каза тя, хвана го за ръката и влезе заедно с него в кабинета на съдията. — Това е много важен ден за тебе.

— Аха — отговори той, като подскачаше около нея. — Аз и мама, и татко се женим. Ще живеем заедно като Трейси и леля Мери, и чичо Джон.

Преди Крис да успее да последва останалите, Мейсън я дръпна настрана:

— Още ли си сигурна, че искаш това да стане?

Тя се намръщи:

— Защо питаш?

— След онова, което се случи долу, си помислих… — Той сви рамене. — Честно казано, не зная какво да мисля.

Ответната й усмивка беше леко смутена. Тя реши, че му дължи обяснение, ако не по друга причина, то поне за да не се опита да я регистрира в психиатрията.

— Просто започнах да си мисля колко странно е всичко това. Едното доведе до другото…

— Продължавай — подкани я той.

Тя сви рамене.

— Помислих си, че нито един от хората, които ни виждат, не може да се досети за истинската причина, поради която сме тук. След като тази мисъл влезе в главата ми, започнах да си представям какво си мислят другите и вече бях прекалено надвесена над ръба, за да не падна.

— Често ли ти се случва? — попита той.

Тя се ухили.

— Два или три пъти в годината, във върхови моменти. Погребения, автомобилни катастрофи, тъжни филми — подобни неща обикновено ме разстройват.

Отвръщайки на усмивката й, той каза сухо:

— С други думи, по-добре да премисля два пъти, преди да те поканя някъде.

— Ако това са местата, които имаш предвид, вероятно идеята ти няма да е добра.

Не можеше да не забележи, че той също беше престанал да се съпротивлява на брака. И двамата бяха обзети от тихо примирение. Крис беше прекалено голяма реалистка, за да си мисли, че това ще продължи, но беше и достатъчно голяма мечтателка, за да се надява. Следващите десет години щяха да бъдат много по-лесни, ако не се заяждаха непрекъснато. Твърде много беше да иска да бъдат приятели. Точно сега беше доволна и на неутралитет.

— Ще влизаме ли? — попита я той и й предложи ръката си.

— По-готова от това няма да стана — отвърна тя и леко положи ръката си върху неговата.

Двайсет минути по-късно тя излезе от кабинета като госпожа Мейсън Рурк Уинтър.

Глава двадесет и трета

Кевин напусна кабинета на Харолд Маккормик в прегръдките на Мейсън, щастлив както никога досега. По време на кратката церемония той стоеше между Крис и Мейсън, хванал ги за ръце, като по този начин осъществяваше както символично, така и физически връзката помежду им.

Крис очакваше да почувства ако не друго, то поне облекчение, че напрежението от последната седмица е приключило. Но единственото, което усещаше, беше вцепенение и стрес. Старите проблеми не бяха разрешени, а бяха създадени и нови.

Тя и Мейсън имаха много неща да уточняват, въпроси, които и двамата мъдро се бяха споразумели да обсъждат едва след сватбата. Знаеха, че ако се опитат да изяснят дори и най-простия проблем, като например къде ще живеят, това ще означава, че сватбата няма да се състои.

Тя застана настрани и продължи да наблюдава общуването между Мейсън и Кевин още известно време, като търсеше потвърждение на факта, че не са преживели този ден напразно. Джон се приближи към нея да й помогне да облече палтото си.

— Страшно добре си пасват — призна неохотно той.

— И аз си мислех същото — отвърна тя, намирайки успокоение в топлината и сигурността на неговото приятелство. Един от най-големите й страхове беше, че печелейки Мейсън, Кевин ще загуби по някакъв начин Джон. Знаеше, че много зависи от нея да предотврати това.

— Моля се за вас двамата, моето момиче — каза той, като приятелски я подръпна за косата.

Крис го прегърна.

— Е, какво ново?

— Все още не съм готов да го призная пред никой друг, но започвам да си мисля, че май има шанс нещата между вас тримата да потръгнат.

Тя го погледна невярващо.

— О? И как стигна до това изненадващо заключение?

— Докато ги наблюдавах. Не можеш да пренебрегнеш отношенията помежду им. Сега разбирам защо се съгласи на този брак. Ти също си го забелязала. Трябва да ти кажа, Крис, че на никого не съм се възхищавал толкова, колкото се възхищавам на тебе и на това, което правиш за Кевин. Съмнявам се, че той някога ще осъзнае жертвата, която си направила — а може би така трябва — но аз я разбирам и искам да знаеш, че според мене си страхотна жена.

— И според мене — добави Мери, която дойде при тях.

— Нещо много започнахме да се хвалим. — Крис беше смутена от похвалите им.

— Искаш ли да заведем Кевин вкъщи, за да можете двамата с Мейсън да поговорите и да решите какво ще правите отсега нататък? — попита Мери.

— Благодаря. Аз тъкмо щях да те помоля за същото — отвърна Крис.

Когато слязоха във фоайето, Мери, Джон и Кевин си взеха довиждане и тръгнаха в една посока, Ребека и Травис казаха, че трябва да се връщат на работа, и потеглиха в друга, така че Крис и Мейсън останаха сами.

— Нямам много време — започна веднага Мейсън. — Самолетът ми излита след час.

— Заминаваш ли? — запита изненадана Крис. — Къде отиваш? И защо точно сега?

Той изглеждаше така стреснат, сякаш го беше ударила.

— Моля?

— Защо не ми каза по-рано? Трябва да…

— Господи, не мога да повярвам на ушите си. Не мислиш, че ще ти давам отчет за действията си, нали?

— Напротив, когато ме засягат, държа да ме държиш в течение.

— И как по-точно днешното ми пътуване те засяга? — попита той с пропит от сарказъм глас. — Едва ли очакваш сватбено пътешествие.

Тя усети как челюстите й се стягат.

— Не съм си го представяла дори и в най-големите си кошмари.

— Тогава?

— Ами, например, маловажният въпрос като намирането на къща. Поправи ме, ако греша, но си мислех, че съвместният живот го предполага.

— А, да, бях забравил. — Той откопча шлифера си, бръкна в джоба на панталона си, извади един ключ и й го подаде.

— Обади се на Ребека. Тя знае всичко.

Крис погледна блестящото метално парче в дланта си.

— Какво е това?

На лицето му се изписа нетърпение:

— Точно това, на което прилича.

Преди да отговори, тя си припомни единствения умен съвет, който треньорът й по тенис някога й беше давал: „Ако противникът ти успее да те ядоса, той на половина е спечелил мача.“

— За къде е?

— За къщата, която купих за нас миналата седмица.

— Купил си къща, без да се посъветваш с мен?

— Откровено казано, реших, че е по-добре да стоим по-далече един от друг миналата седмица.

— Не ти ли дойде наум да изчакаш малко, така че и аз да взема участие в решението?

— За бога, та това е само една къща!

Мина й през ум да му обясни защо се интересува — имаше важни причини като например Кевин да остане близо до стария си квартал и други, по-маловажни — да има стая за работа, където да не пуска завесите и да не се притеснява за светлината върху монитора — но знаеше, че ще трябва да се разкрие прекалено много, а вероятно няма да получи нищо. Затова реши първо да огледа къщата, а после да представи възраженията си ясно и делово: нещо, което човек като Мейсън щеше да разбере.

— Прав си. Това е просто къща. Ще я огледам и ще се свържа с тебе.

— Няма нужда да правиш това. Ребека ще се погрижи за всичко, от което имаш нужда. Обади й се, когато си готова да се преместиш, и тя ще нареди на секретарката ми да уреди нещата. — Той дръпна ръкава си, за да види колко е часът. — Съжалявам, че трябва да те зарежа, но не мога да отложа това пътуване — каза по-меко той. — Кажи на Кевин, че ще го изненадам.

Той се обърна, но тя го хвана за ръката:

— Не му носи нищо.

— Защо не? — попита нетърпеливо той.

— Кевин трябва да чака с нетърпение твоето завръщане, а не онова, което ще му донесеш. — Докато го наблюдаваше как размишлява над думите й, тя забеляза въпросителния, колеблив израз на очите му. Разбираше нежеланието му да й вярва. Тя също не му вярваше.

— Благодаря ти — каза най-после той, очевидно решавайки, че не се опитва да го заблуждава. — Зная, че имам много да уча за бащинството. Оценявам помощта ти, особено при тези обстоятелства.

— Не мислиш ли, че ще бъде доста глупаво от моя страна да се подложа на това изпитание, заради Кевин и да не направя всичко възможно наистина да се осъществи?

— Не всеки би постъпил по този начин. Просто искам да знаеш, че оценявам помощта ти.

Беше изрекъл тези думи по същия начин, както сигурно би завършил служебно писмо до недисциплиниран предприемач.

— Ако мога да ти бъда в помощ, не се колебай да се обръщаш към мене по всяко време — отвърна в същия официален тон тя.

— Е, още веднъж благодаря.

— Няма защо.

— Ще се видим след няколко дни.

— Не бързай. Ние ще сме тук — усмихна се тя или поне се надяваше да е излязло нещо като усмивка.

Тя го гледаше как тръгва. Тъй като се притесняваше да не си помисли, че го следи, остана още няколко минути в средата на фоайето на съда, по-малко от половин час след събитието, което се предполагаше, че е едно от най-важните в живота й.

Сега обаче никак не й беше до смях.

Глава двадесет и четвърта

Крис притаи дъх, когато вратите на асансьора се отвориха на двайсет и седмия етаж в сградата на „Уинтър Констракшън“. За първи път престижът и властта на Мейсън имаха възможност непосредствено да я впечатлят лично. Едно беше да четеш във вестниците и списанията кой и какъв е той, а съвсем друго — да видиш дискретния разкош на централата на фирмата. Картините на стените бяха оригинали и въпреки, че познанията на Крис в областта на изкуството не излизаха извън наученото в няколко курса в колежа и видяното в музеите, тя беше убедена, че портретът на дете от осемнайсети век беше от Хенри Рейбърн[1], а пейзажът — от Бонингтън[2].

Този ден беше изключителен. В разстояние на един час се беше омъжила и я бяха зарязали, а сега беше и зашеметена от обстановката тук.

— Мога ли да ви помогна? — запита иззад секретарското бюро една чернокожа жена в кашмирен пуловер в червено и бяло.

— Търся кабинета на Ребека Къркпатрик.

— Госпожица Къркпатрик очаква ли ви?

— Да. Поне така мисля.

— Нека да й съобщя за вас — любезно каза тя. — За кого да предам?

Крис отново беше изумена. Чудеше се дали Мейсън е бил толкова умен, за да наеме тази впечатляваща секретарка, или просто е имал късмет с нея, така както явно имаше късмет с всичко останало — включително и с начина, по който беше разбрал за Кевин.

— Крис… ъъ… Крис Тейлър — довърши смутено тя. Съзнаваше, че е най-добре да използва името на Мейсън, но й беше трудно да го каже на глас.

Секретарката натисна някакво копче и после заговори, но толкова тихо, че Крис не можеше да различи думите. Когато свърши, тя вдигна поглед, усмихна се и каза:

— Госпожица Къркпатрик се радва, че сте тук госпожо Тейлър. Секретарят й ще ви заведе при нея.

Чу се някакъв звънец, една дъбова врата се отвори и мъж, облечен в син блейзър, червена вратовръзка и сиви панталони, който според Крис беше под двайсет и пет години, я поздрави.

— Госпожо Тейлър — оживено я посрещна той и протегна ръка. — Ранди Падила. Не мога да ви опиша колко се радвам да се запозная с вас. — Той отвори вратата и й направи път да влезе. — Имате наистина страхотно хлапе. Много ми напомня за сина на сестра ми, защото непрекъснато задава въпроси и не се спира за секунда.

— Срещали сте се с Кевин? — попита Крис, докато вървеше след него по дълъг коридор.

— Няколко пъти. Два-три пъти в месеца идвам в събота в офиса, за да си наваксам с домашното. Тук е по-тихо, отколкото в апартамента ми.

— Господин Уинтър ви позволява да използвате кантората за домашното си?

Той се изхили.

— Когато става дума за училище, „позволява“ не е точната дума, по-скоро — „настоява“. Мейсън наистина държи на образованието. Той дори обвързва премиите ни с резултатите ни в училище

Нещо не беше както трябва. Не ставаше въпрос само за егалитарното използване на малкото име на Мейсън от някой очевидно много ниско в йерархията на компанията. Явно Кевин беше редовен посетител тук, а той нито веднъж не й беше споменавал за това.

Защо ли?

„Защо наистина“ — помисли си тъжно Крис, припомняйки си колко тих беше станал, след като тя веднъж се разгневи, защото Мейсън го беше завел в Сан Франциско, без да я попита.

Какво друго беше скрил от нея Кевин?

— Е, пристигнахме — каза той, отвори вратата на кабинета и отстъпи встрани, за да влезе Крис.

— Благодаря ви — каза тя.

Ребека се изправи зад бюрото си и прекоси стаята да посрещне Крис.

— Въпреки че можехме да се запознаем и при по-добри обстоятелства, наистина се радвам, че ви виждам — заяви тя.

Тя взе палтото на Крис и го закачи в гардероба до библиотеката.

— Мейсън ми каза, че можете да ме осведомите за къщата. — Въпреки че първоначалният инстинкт на Крис беше да приеме Ребека за топлата, открита жена, каквато изглеждаше, настоятелен вътрешен глас й казваше да внимава, защото Ребека беше приятелка на Мейсън, а не нейна. Прекалено много неочаквани неща й се бяха струпали този ден, за да си позволи да се отпусне. Никой не беше такъв, за какъвто тя го мислеше.

— Преди да поговорим за къщата, какво ще кажете за чаша кафе, а през това време аз ще ви разкажа за себе си и моето място в тази грандиозна схема? Имате ли време?

— Разбира се.

— Чудесно. Аз отложих кафето, защото си мислех, че и вие ще бъдете измръзнала до костите като мене, когато влязох тук. Защо не седнете на дивана, докато го приготвя? — Тя отиде до бюфета, отвори вратата хармоника, зад която се откри малка кухня, и зареди кафе машината.

През това време Крис огледа кабинета. Беше обзаведен в зелени, бежови и кафяви нюанси, всичките смесени в тапицерията на дивана и столовете, и разделени на килима, завесите и тапетите. Мебелите бяха изработени от червено дърво, което Крис не можеше да определи какво е. Всички бяха елегантни, очевидно ръчно изработени, и много скъпи.

Гледката от ъгловия прозорец беше впечатляваща. Бяха достатъчно високо, за да се вижда златният купол на Щатския съд, кулите на Катедралата на Светото причастие и вълнистото море от дървета в град, който се гордееше със зеленината си.

— От дълго време ли работите в „Уинтър Констракшън“? — попита Крис.

— От началото. Само Травис и Мейсън са по-отдавна тук.

Крис беше завладяна от странно чувство. Тя беше външният човек и й се искаше да влезе вътре, но изобщо не можеше да разбере защо.

— Тогава сигурно познавате Даян?

— Срещали сме се и много ми харесваше — отвърна Ребека тихо и замислено. — Никога не повярвах, че една сутрин просто се е изнесла и е зарязала Мейсън. Не и при чувствата, които изпитваха един към друг.

— Мейсън сигурно й е повярвал. Иначе би трябвало да я потърси, поне така мисля аз.

Ребека сипа кафето в антична сребърна кана, сложи две чаши от китайски порцелан на подноса и влезе в стаята.

— Имаше известни причини да повярва на това — каза тя. — Сигурна съм, че някой ден ще ви ги обясни.

— Причини? — Не искаше обяснение, просто изразяваше съмнение.

— Не са такива, каквито си мислите — заяви Ребека, докато сядаше и наливаше кафето. — Всичко това е минало. Нека говорим за настоящето. Казал ли ви е Мейсън, че всички сме се побъркали по Кевин? Той е като глътка чист въздух в задимена стая. Не мога да изразя щастието си, че стана част от живота ни, особено част от живота на Мейсън, и то точно сега.

Сякаш беше есен и Крис беше последното листо, което се държи за дървото. През последните няколко месеца Кевин живееше в свят, за който тя знаеше много малко. Какво имаше предвид Ребека с „точно сега“?

— Не, Мейсън дори не ми е споменавал, че е водил Кевин в кантората. Не си говорим повече, отколкото е абсолютно наложително — призна тя и се изненада от съжалението, което изпитваше.

— О… извинете, че ви накарах да се чувствате неудобно. Знаех, че общуването между вас и Мейсън не е особено успешно, но не знаех, че е толкова зле.

— Сигурно сте наясно с истинската причина, поради която се оженихме. — Не вярваше Мейсън да не се е доверил на двамата души, които беше довел като свидетели на сватбата си.

— Да осигурите известна стабилност в живота на Кевин — намеси се Ребека. — Това обаче не означава, че двамата с Мейсън не можете да бъдете приятели.

Крис едва не се задави с кафето си.

— Той ли е казал това?

— Боже мой, не. Ще ми одере кожата, ако разбере, че изобщо изказвам подобно предположение. Мейсън защитава независимостта си по-яростно, отколкото предната линия на Форти Найнърс защитава Джо Монтана. — Тя сви рамене. — Просто си помислих, че вие двамата може да откриете, че е възможно да живеете заедно, без да се избивате. Едва ли го осъзнавате, но работата на Мейсън включва много контакти с различни хора. Той не може да го пренебрегне и се надява да бъде в крачка.

— Тоест?

— Тоест, че на тези мероприятия се ходи по двойки.

— Мейсън и аз се разбрахме да не се намесваме в живота на другия. Той не очаква аз да стана част от неговия, както и аз не очаквам той да стане част от моя.

— Не съм изненадана, че е казал това.

Крис се чувстваше все по-объркана:

— Има ли някаква причина, поради която да се съмнявам в думите му?

— Не — настоя тя. — Съвсем в негов стил е да не ви каже колко неудобно ще бъде за него, ако се явява в обществото без вас, особено в началото. Всички ще изпитват любопитство. Спомнете си, че това, което останалите знаят, е, че сте хванали един от най-перспективните ергени в града.

Преди Крис да успее да протестира, Ребека бързо добави:

— Зная, че подобни разсъждения ще ви накарат да протестирате, но така стоят нещата. Много жени ще се чудят какво имате вие, което те нямат, и няма да оставят Мейсън на мира дори и за миг, докато не открият.

Крис се изсмя презрително:

— Това е лесно — имам сина на Мейсън. След като веднъж се разчуе, те ще се отдръпнат.

— И как ще се разчуе?

— Сигурна съм, че Мейсън ще им каже.

— Да сте видели или чули нещо за Кевин от някого, с изключение на най-близките приятели на Мейсън от деня, в който Мейсън откри, че има син?

Изненадана, Крис осъзна, че Ребека е права. Новината, че Мейсън Уинтър е разбрал, че има син пет години след раждането му, би трябвало да стане най-голямата клюка в града от видео дебюта на сенатор Монтоя, където той прави политически услуги на лицето, което е наддало най-много. Тайната беше опазена, макар че Мейсън не беше единственият, който я знаеше. Ако видяното днес беше някакъв показател, всеки — дори далечен негов познат — знаеше за Кевин. Заключението беше отрезвяващо и предизвикваше размисли у нея. На какво Мейсън дължеше подобна лоялност от страна на приятелите и подчинените си?

— Не, не съм — призна Крис. — Вече няма никаква причина Мейсън да пази Кевин в тайна.

Ребека се дръпна назад изненадана:

— Сигурно се шегувате. Ако се разчуе, пресата ще се струпа на прага ви. Ще превърнат живота на Кевин в ад. Мейсън няма да позволи това да се случи.

— И как смята да обясни мене и Кевин?

— Ще трябва да попитате него. — Тя взе сребърната кана и наля още кафе. — Не ми се искаше да навлизам в този въпрос, но трябваше да съм сигурна, че разбирате колко е важно, поне външно, бракът ви да изглежда успешен.

Крис се опита да отвърне, но Ребека протегна ръка и я спря.

— Тъй и тъй започнах — засмя се тя самоосъдително. — Така че мога да продължа и да ви кажа за предстоящия бал в Деня на свети Валентин в музея на изкуствата Крокър. Той е благотворителен и средствата ще отидат за фонд, от който градът се нуждае. Главната цел на организацията е да създаде дългосрочни програми за бебета, родени от майки наркоманки.

Крис усети, че интересът на Ребека към благотворителността надхвърля купуването на скъп тоалет веднъж годишно и написването на чек за избягване на данъци.

— Явно знаете много за тях.

— Налага ми се — призна усмихната тя. — Аз съм в надзорния съвет. Мейсън окуражава онези от нас, които могат да станат съпричастни членове на обществото, по какъвто начин ние изберем. Аз просто избрах това. Травис се занимава с бедните квартали и помага да се изградят паркове и игрища за децата.

Крис се почуди дали да не разкаже на Ребека за времето, когато беше обучавала бременни жени от малцинствата какво да правят в очакване на бебето и колко потисната се беше чувствала, виждайки майки наркоманки, но се отказа. Това означаваше да допусне Ребека твърде близо до себе си. Ако станеха приятелки, по-късно щяха да имат възможност за споделянето на подобни тайни, а ако не станеха, Крис предпочиташе Ребека да знае колкото се може по-малко за нея.

— А Мейсън какво прави? — запита Крис обзета от любопитство.

— Прекалено много. От години му се карам, че е толкова мекушав. Достатъчно е само някой да даде знак, че има нужда от нещо, и той вече е при него. — Ребека остави чашата си на масата и се наведе към Крис. — Да се върнем за малко отново към бала. Зная, че Мейсън никога няма да ви помоли, особено след като двамата вече сте се разбрали да не се месите в живота на другия, но наистина ще оцени жеста, ако…

— Наистина не ми се говори за това сега — каза Крис. Не искаше да бъде заклещвана в ъгъла на стая, за който дори не подозираше, че съществува. Само при мисълта, че може да прекара една вечер с Мейсън и неговите вадени от калъп приятели, се разтреперваше, а подобни вечери в продължение на десет години щяха да я направят пълен идиот. — Ще трябва да го обсъдим с Мейсън. Не се навих на женитбата, за да му бъда придружителка.

— Права сте — отвърна Ребека. — Вие и Мейсън трябва да се изясните. Споменах за това само защото знаех, че той никога няма да го направи и мислех, че е важно да бъдете добре информирана, за да вземете правилното решение. — Тя се облегна на стола си. — Честно казано, имам навика да се опитвам да предпазвам Мейсън, понякога дори и от самия него.

Крис я погледна.

— И според вас той има нужда от вашата?

— Докато го опознаете — призна тя. — Когато това стане, вече няма да има нужда от мене.

— Оценявам искреността ви.

— Само защото съм приятелка на Мейсън, не значи, че не мога да бъда и ваша.

— Сигурно разбирате, че ми е необходимо известно време да го приема — каза Крис.

— Естествено. Е, защо не се захванем с къщата? Вероятно има стотици неща, които искате да свършите днес.

Крис остави полупрозрачните порцеланови чашка и чинийка на подноса.

— Не на последно място е желанието ми да видя тази къща. — Отново я обхвана предишния гняв, че Мейсън бе взел решение, без да се посъветва с нея.

— Чудесна идея — подкрепи я ентусиазирано Ребека, без да обръща внимание на промяната в настроението на Крис. — Ще се влюбите в нея. — Тя стана и отиде до бюрото. — И Кевин също. — Извади от горното чекмедже един кафяв плик, върна се при Крис и й го подаде. — Всичко, от което се нуждаете, е вътре, включително и имената на няколко декоратори. По-голямата част от къщата е в добро състояние, но вероятно ще искате да поправите кухнята и стаята с френските прозорци.

Крис преглътна гнева си. Да се нахвърля на Ребека заради несъобразителността на Мейсън беше несправедливо.

— В момента искам да зная само къде се намира.

Ребека се разсмя:

— Съжалявам, предположих, че Мейсън ви е казал. Толкова се радваше, че е открил тази къща, че бях изненадана как не го обяви от покрива.

Крис започваше да си мисли, че има двама Мейсъновци — единият, който Ребека познаваше, и другият, който тя познаваше. Дори в най-смелите си сънища Крис не можеше да си представи как Мейсън се въодушевява заради нова къща.

— Кое е толкова специално в тази къща? — запита тя внимателно.

— Намира се само на пресечка и половина от сегашния ви дом.

Крис не можеше да повярва на ушите си. Когато най-после се съвзе, все още не можеше да приеме очевидното и попита:

— Защо беше толкова важна за Мейсън?

Ребека се намръщи, сякаш беше объркана от въпроса:

— Не искаше вие и Кевин да променяте начина си на живот повече, отколкото е абсолютно необходимо.

— Аз мислех, че… — Крис поклати глава. — Няма значение.

Гримасата на лицето на Ребека беше изместена от разбиращ поглед.

— Още много има да научите за Мейсън — каза тихо тя.

— Явно — отвърна Крис, напълно объркана.

Преди да отиде в къщата, която щеше да съхрани спомените й през следващите десет години, Крис се разходи с колата из Сакраменто и посети места от детството си, опитвайки се да установи коя е тя.

Спря за седмата чаша кафе за деня в Ява Сити, но този път си поръча без кофеин, и се потопи в анонимността на постоянно променящата се тълпа. След като отвори плика, даден й от Ребека, Крис откри в него няколко изненади. Към кратката, делова бележка от Мейсън, който я инструктираше да пазарува каквото е необходимо за новата къща и за негова сметка, имаше списък на магазини в и около Сакраменто, само един, от които й беше познат, и то заради пълната разпродажба два пъти годишно.

Почувства се така, сякаш беше излязла на състезателната писта с Фолксваген. Как щеше да върви в крачка? Настояването й да поеме половината от къщните разходи отекна в съзнанието й и й прозвуча също толкова абсурдно, колкото се беше сторило сигурно и на Мейсън след първата им среща в кабинета на Харолд Маккормик преди седмица. Сигурно къщите с две крила се нуждаеха от огромни разходи.

Какво си въобразяваше тя? В какво се беше забъркала?

И още по-важно — какво щеше да прави сега?

Осъзна, че само отлага неизбежното, прибра листовете обратно в плика и излезе от кафенето.

Странна смесица от чувства обхвана Крис, докато караше. Само едно от тях тя се опитваше да отрече.

Някъде зад страха, гнева и притеснението й, напълваше радост. Още в мига, в който Ребека й беше дала адреса, тя се беше сетила коя къща е купил Мейсън. Беше минавала покрай нея стотици пъти по време на вечерните си разходки и когато си беше позволявала да мечтае за подобни неща, си беше представяла, че точно в тази къща ще живее един ден.

Построена в колониален стил, с тухлена фасада, бели щори и покрив с плочки, къщата излъчваше спокойна елегантност, която сякаш казваше „добре дошли“. В страничния двор имаше идеално подрязан, близо осемметров, син смърч, а отпред — петдесетгодишен бряст. От двете страни на алеята имаше лехи с азалии, които през март и април представляваха плътен цветен килим.

Крис никога не беше влизала вътре. Макар и само на пряка и половина от нейния дом, къщите тук бяха четири-пет пъти по-големи и хората, които ги притежаваха, бяха от елита на града.

Никога не беше предполагала, че тази къща се продава.

А сега тя щеше да живее в нея.

Спря колата на улицата точно пред входа. Вятърът разтвори палтото й, докато слизаше. Тя потрепери и усети, че зъбите й тракат. Известно време стоя на тротоара в студа и се взира в къщата.

Как беше онзи стар лаф? Внимавай какво си пожелаваш. Защото някой лен можеш да го получиш.

[1] Хенри Рейбърн (1756–1825) — шотландски художник. — Б.пр. ↑

[2] Ричард Бонингтън (1801–1828) — английски художник. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и пета

Затворил очи и облегнал глава на седалката, Мейсън се опитваше да се концентрира, абстрахирайки се от бръмченето на самолетния двигател. След шестте дни в Санта Барбара се чувстваше така изтощен, че му бяха нужни големи усилия, за да се надигне тази сутрин.

Можеше да възложи на друг да поговори с хората от търговския отдел, да посети строежите и да чуе клюките, да усети настроението в града под заплаха за воден режим. Независимо от това, колко подробен щеше да бъде докладът, в него нямаше да се съдържат нюансите в разговорите, които понякога бяха по-важни.

Всеки строителен предприемач в град, където се налагат ограничения върху разширяването му, задължително усещаше ефекта от това. Мейсън обаче не беше толкова наивен да вярва, че тази е единствената причина баща му и брат му да се намесват в крайбрежния проект. Ако фирмата им имаше нужда от разширяване на дейността, за да остане печеливша, имаше много по-удобни места за това от Сакраменто.

Мейсън беше открил, че сушата не беше причинила толкова големи щети на строителния бизнес, колкото той предвиждаше. За да покрие загубите си в други области, „Саутуест“ се беше насочила към преустрояване и беше превърнала вилите от по триста хиляди долара в малко по-големи вили от по три милиона долара.

Най-голямата изненада дойде една нощ, когато вечеряше сам в хотела си. Беше едно от онези открития, които, когато ти дойдат наум, изглеждат очевидни и той се почувства пълен идиот, че не го е установил много по-рано. Баща му и брат му вече не бяха строителните гиганти, за които си спомняше. Всъщност, сравнени с „Уинтър Констракшън“, бяха доста скромни, дори незначителни.

И това правеше набегът им срещу крайбрежния проект още по-странен и даже заплашителен. Дали баща му и брат му не представляваха някой друг? Дали зад завесата нямаше друг предприемач, който беше готов да се впусне в начинанието веднага, щом те осигурят терена?

Каквито и да бяха фактите, Мейсън разбра, че теорията му за използването на проекта, за да се даде публичност на преместването на „Саутуест“ в Сакраменто, не беше добре издържана.

Мейсън напусна Санта Барбара с чувството на дете, което събира пъзел, без да има достъп до картинката на капака. Беше открил и подредил парчетата с прави страни, беше създал рамка, но все още нямаше представа с какво ще я запълва.

Самолетът започна да се спуска и това привлече вниманието му към прозорчето. Погледна навън и видя централата на фирмата си. Завръщаше се у дома. Обичаше града, който го беше осиновил, обичаше възбудата, с която го наблюдаваше да расте, гордостта от разширяващия се хоризонт, решимостта му да запази чувството за общност, независимо от големината си.

Въпреки че все още малко се плашеше, не се опитваше да отрича другата причина, поради която се радваше, че си е вкъщи. Само след няколко часа щеше да види Кевин. „Дяволите да те вземат!“ — сгълча се той сам, и отмести поглед от прозореца. Можеше поне да бъде честен — емоционалната му връзка с Кевин го плашеше много, фактът, че беше в един и същи град с баща си и брат си, го накара да осъзнае колко уязвим е станал, след като допусна Кевин в живота си. След като Даян го бе напуснала, си беше обещал, че никога вече няма да допусне някой толкова близо до себе си.

А ето какво се беше получило.

Единственото нещо, което го успокояваше, беше, че Кевин нямаше да го напусне. Някой ден щеше да си тръгне, всички деца постъпваха така, но това щеше да стане едва след години. Щеше да има време да се подготви за самотата.

Мейсън не беше глупак да се надява, че Кевин ще остане с него, когато порасне. Беше чувал родители да казват, че когато децата им отиват в колеж, те всъщност ги напускат завинаги. Е, той щеше да се подготви за това време. Когато знаеш какво те очаква, си по-малко уязвим.

Щом самолетът се приземи, Мейсън се измъкна от колана, взе ръчния си багаж, преметна шлифера си през рамо и се смеси с потока от излизащи пътници. На изхода забеляза Травис, който го чакаше.

Въпреки че беше предупредил Ребека да изпрати кола, му стана приятно, че вместо това е дошъл самият Травис. Имаха много да наваксват.

— Виждам, че не си имал време за плаж, докато беше там — отбеляза Травис. — Все така бял си, както и преди седмица.

Мейсън се усмихна в отговор.

— Радвам се да те видя.

— Е, как беше? — попита Травис, поглаждайки наболата си брада. — Толкова лошо ли колкото си мислеше?

— Отидох там ядосан и се върнах объркан. — Той прехвърли чантата в другата си ръка и тръгна през терминала към ескалаторите. — Нещо не се връзва. Единственото нещо, за което никой от нас не се сети, е, че „Саутуест“ не е достатъчно голяма компания, за да се справи сама с крайбрежния проект. Не биха могли да осигурят финансирането и работната ръка. Сигурно представлява друг.

— Кой? — попита Травис. — И защо? Баща ти никога не е допускал някой или нещо отвън, ако не е било наложително. Ти най-добре би трябвало да го знаеш.

— Не това ме тормози. Но откъдето и да погледна, стигам до идеята, че това е нещо лично, че „Саутуест“… — той се отдръпна да направи път на жена в инвалидна количка. — За бога, не зная дори защо ме е страх да го изрека — че баща ми и брат ми искат да ме провалят. — Той се ухили смутено: — Звучи доста параноично, нали?

— Може би буцата, която затъкна в гърлата им, е станала прекалено голяма, за да я преглътнат.

— Но защо сега, след всичкото това време?

— Човек никога не знае какво да очакват от тях двамата. Никога не спазват общоприетите правила. И никой не може да ги обвини, че принадлежат на Менса[1].

Бяха стигнали до изхода. Мейсън погледна навън и видя пелената от дъжд, която посрещаше фаровете на колите, и спря да си облече шлифера.

— Мразя това — каза той. — Има сума ти неща, които трябва да свърша, а аз се занимавам с двама дребни предприемачи, които искат да се издигнат.

Травис се изсмя.

— Никога не съм си представял, че ще дойде денят, в който ще заговориш по този начин за тях двамата. Наистина звучи добре.

Мейсън отвори вратата и пусна приятеля си да мине, след което го последва. Силният и студен вятър ги блъсна и ги принуди да се наведат, докато пресичат улицата.

— По дяволите! — промърмори Мейсън. — Все такова ли е времето, откакто тръгнах.

— Общо взето.

— Което означава, че блоковете на Уот Авеню не са готови.

Травис вдигна рамене и сви главата си в палтото подобно на костенурка.

— Ако си мислиш, че ще стоя тук да ми измръзне задникът, за да си бъбря с тебе, когато в гаража ме чака кола с парно, значи си луд.

— Остаряваш, Травис.

— Може би, но все още мога да сбъркам от работа такива като тебе.

Мейсън се подсмихна, наведе глава и безмълвно последва Травис. Господи, колко хубаво беше да се върнеш у дома!

Крис махна решетката на камината и сложи ново дърво. Четирите кубика, които й бяха докарали, бяха сухи, точно както й бяха обещали, и дъбовите цепеници горяха с ярък танцуващ пламък.

Сгушена пред пращящия огън, докато навън бушуваше буря, с Кевин до себе си в къщата на мечтите й — какво повече можеше да желае?

Наистина какво? Може би това няма да бъде само една илюзия?

Илюзия или не, тази нощ беше нейна. След пет дни изморителна работа, за да въведе ред в къщата, й се полагаше една вечер просто да поседи и да се наслаждава на плодовете на труда си. Утре отново щеше да застане пред компютъра, за да навакса с поръчките, които беше пренебрегвала цяла седмица.

Усилената работа беше дала резултати. Къщата изглеждаше великолепно, въпреки разностилието. Когато за първи път беше видяла апартамента на Мейсън, беше решила, че е невъзможно да съчетае неговите мебели със своите и да постигне някаква хармония. Но след като бе пренесено всичко и тя и Мери прекараха два дни, опитвайки различни комбинации и подредби, накрая беше приятно изненадана, когато нейните мебели придобиха повече елегантност, а тези на Мейсън — повече топлина.

Ребека се беше отбивала два пъти — за да остави някакви писма за Мейсън и за да види как са Крис и Кевин. При първото й посещение бяха яли сандвичи с риба тон, седнали върху кашоните, а при второто Крис беше сервирала чай и пресните сладки на Мери в дневната. При всяко от идванията си Ребека беше приятно изненадвана и правеше комплименти на Крис за работата й в къщата.

На няколко пъти Крис беше почти готова да признае, че е на път да преосмисля позицията си за бала. Чувстваше, че дължи на Мейсън повече от едно благодаря заради къщата, която позволяваше на Кевин да остане в същия квартал, и да отиде с него на танците, може би беше подходящ начин да изкаже благодарността си.

Когато най-после реши, че ще го придружи, си каза, че го прави и заради организацията, спонсор на събитието. Спомни си, че в кувьоза до този на Кевин, имаше момиченце, което тежеше едва шестстотин и осемдесет грама. Майката, наркоманка, го беше изоставила. Детето беше умряло две седмици по-късно, недокоснато от никой друг, освен от болничния персонал. Крис никога не можа да забрави това нещастно същество. Въпреки че според нея, бебета, жертви на опиатите, не се нуждаеха точно от бал — малко повече внимание към този проблем нямаше да бъде излишно.

Както винаги, когато нещо навяваше спомени за времето, прекарано в болницата с Кевин, Крис започваше да го търси, за да се успокои. Намери го там, където го беше оставила преди час — проснат на пода да рисува картина за кабинета на Мейсън.

Обзе я задоволство, сложи решетката на камината и отиде в кухнята да приготви вечерята.

Травис остави Мейсън в кантората около шест часа вечерта. Нощният пазач го поздрави, когато излезе от асансьора, и го информира, че поради наводнените улици в града. Ребека е настояла персоналът да си тръгне веднага след като свърши работа. Разочарован, че я е изпуснал, Мейсън влезе да провери съобщенията за него.

На път към кабинета си той помисли да се обади на Ребека и да я покани на вечеря. Двамата вече бяха говорили по телефона за това, което е научил в Санта Барбара, но беше нетърпелив да открие дали, след като е обмислила информацията, е успяла да стигне до нови изводи.

Плановете му за вечеря се провалиха, когато светна лампата на бюрото си и откри бележка от Ребека, в която му обясняваше, че има среща, и да не се опитва да се свързва с нея тази нощ, защото не се знае кога ще се прибере.

Той прегледа набързо пощата и отиде до календара, където вписваше ангажиментите си, за да види какво се предвижда за следващата седмица. Когато стигна до четвъртък и видя сърцето, нарисувано от Джанет с думата „бал“ по средата, той изстена. От всичките му задължения това беше най-неприятното. Денят на влюбените не го интересуваше. Вече не. Тази част от него беше умряла със Сюзан, беше се съживила с Даян, но сега вече беше изцяло унищожена.

Освен че беше Денят на влюбените, тази дата го разстройваше и по друга причина. Сюзан беше избрала четиринайсети февруари за тяхната женитба. След като тя почина, отношението му към този ден беше важна част от терапията му за оцеляване. Когато най-после беше в състояние да мисли за Свети Валентин по-скоро като за нещо досадно, разбра, че е на път да се оправи.

Бе успял да намери начин да запази здрав разсъдъка си след загубата на Сюзан, а после и на Даян, но му беше струвало много и той не възнамеряваше отново да плаща тази цена.

Умората усилваше потиснатостта му и затова Мейсън стана от бюрото, излезе от кабинета си и се качи в апартамента. Първата му мисъл, когато отвори вратата и видя празната дневна, беше, че е ограбен. После се сети какво е станало.

Крис.

Незнайно защо, но явно беше решила, че след като живее заедно с Кевин, той ще се откаже от апартамента си. Какво, по дяволите, щеше да прави сега в празния апартамент?

Не след дълго осъзна положителното в ситуацията. Точно от това се нуждаеше — случай да се отърве от ужасната мебелировка. Трябваше да благодари на Крис.

Преди да направи това обаче, трябваше да се погрижи за още нещо. Отиде в спалнята и провери телефона — беше доволен, че поради липса на предвидливост или време Крис не е откачила апарата.

Седнал на пода с кръстосани крака, той набра номера на Кели Уайтфийлд и изчака.

— Кели, Мейсън е — каза той в отговор на дрезгавото й здрасти.

— Кой Мейсън? — запита закачливо тя.

— Добре де, зная, че не съм се обаждал отдавна. Но сега ще изкупя грешката си. Следващия четвъртък ще има бал в Крокър…

— Тогава е Свети Валентин.

Той се поколеба, сякаш проверяваше:

— Ами да, дяволите да ме вземат, ти си права.

— Нима смяташ, че вече не съм си определила среща за свети Валентин.

— Надявам се, че ще мога да ти предложа нещо, което просто няма да имаш сърце да откажеш.

— Хммм… и какво ли е това?

— Оставам на теб да избереш.

Настъпи мълчание.

— Малко след началото на бала ще напуснем залата и останалата част от нощта ще прекараме само двамата.

Предложението й би трябвало да го възбуди, но той не почувства нищо. Осъзна, че е по-уморен, отколкото предполагаше.

— Съгласен съм.

— Ще бъда в центъра през този ден, така че ще дойда направо в музея.

— Сигурна ли си, че не искаш да хапнем нещо преди това? Ще бъде дълга нощ.

Гласът й премина в тихо мъркане.

— Ще приготвя нещо за нас тук. Ягоди и шампанско. Как ти звучи?

Знаеше, че тя очаква някакъв отговор от него, но просто не можеше да измисли нищо.

— Нямам търпение — отвърна, но гласът му не прозвуча убедително. Тъкмо щеше да затвори, но после добави със съблазнителна, както той се надяваше, интонация: — След като няма да ми дадеш възможност да те нахраня, гледай да се наспиш добре предната нощ.

Тя си пое рязко дъх и той разбра, че се е справил. Пожела й лека нощ и затвори телефона, докато все още можеше да се измъкне, без да направи гаф.

Беше се погрижил и за последния си ангажимент, така че нямаше вече причина да остава в апартамента, но някак си не можеше да събере сили, за да си тръгне.

Какво ставаше с него? Като че ли сам не се разбираше.

През цялото пътуване обратно го изпълваше радост, че ще види Кевин, а сега… Мейсън се облегна на студената стена и се втренчи в празната стая.

След като месеци наред беше удрял главата си в тухлената стена издигната от Крис, най-после беше получил онова, за което настояваше. А сега беше дошло време да се нагоди или да млъкне. Вече не можеше да се крие зад извинението, че не може да бъде истински баща само от време на време.

След като преминеха поздравленията на вратата какво трябваше да направи като истински баща, който е отсъствал цяла седмица? А после, какво се очакваше от него всеки ден?

Защо беше толкова лесно за Крис? Как беше зарязала кариерата си и се беше вживяла в ролята на майка, без да е нужно повече усилие от това, което е необходимо да смени костюма с дънки?

А дали беше така? Беше ли пропуснал нещо? Дали нямате някакви скрити нишки, които свързваха Крис и Кевин? Искаше му се да е така. Защото щеше да му е по-лесно, ако знаеше, че и тя е изпитвала поне част от това, което той изпитваше сега.

Много лошо, че не можеше да я попита.

[1] Международна организация, в която членуват хората с най-висок коефициент на интелигентност. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Крис сипваше картофите в купата, когато чу звънеца на вратата.

— Искаш ли аз да отворя? — попита Кевин, докато довършваше рисунката за баща си, която беше донесъл в кухнята, за да е с Крис, докато тя слагаше масата за вечеря.

— Няма проблеми. Аз ще отида. — Тя избърса ръцете си на една кърпа, докато се приближаваше към вратата. Когато надникна през шпионката, беше изненадана да види Мейсън.

— Защо не използваш ключа си? Нали и ти имаш?

— Исках да те предупредя, че съм се върнал.

Какво си мислеше, че прави тя?

— Защо? — запита рязко тя. — Да не смяташ, че се боцкам с дрога?

Само Хариет беше успявала да я вбеси толкова бързо, но тя имаше години практика зад себе си.

Той пренебрегна саркастичните й думи и влезе в дневната.

— Къде е Кевин? — попита и се огледа.

Тя си пое дълбоко дъх, за да се успокои. Предстояха им дълги години съвместен живот. Ако намереха начин да прекарат тази първа нощ като приятели, може би нещата щяха да тръгнат.

— В кухнята. Тъкмо щяхме да вечеряме. — Взе палтото му и го закачи в гардероба. — Искаш ли да се присъединиш към нас?

— Ядох в самолета — отговори той прекалено бързо.

— Какво? Фъстъци и кафе ли?

— Виж, трябва да си изясним нещо още сега. Съгласих се да живеем в една къща, а не да си играем на семейство.

Трябваше да си повтори колко мрази насилието, че то не решава нищо и че е проява на най-низките човешки инстинкти. Въпреки това част от нея искаше да го удари по носа.

— Поне веднъж в живота си помисли с главата върху раменете си, а не с тази между краката. Предлагам ти ядене, а не ключ за спалнята си.

Мейсън прекара ръка през челото си и през мократа си коса, спря за миг и огледа стаята.

— Съжалявам. Не съм във форма. Няма да се повтори.

— Което е толкова вероятно да стане, колкото и слънцето да не изгрее на сутринта.

Тя се изненада, когато той я погледна и се усмихна.

— Не е много оригинално — каза той с нисък, ласкав глас. — Очаквах повече от тебе.

Не успя да се въздържи и му върна усмивката.

— Дай ми време. Ще измисля нещо по-добро.

Изминаха няколко неловки секунди, а после Мейсън заяви:

— Всъщност — гладен съм.

Ако той се стараеше и тя също можеше да опита.

— Не е нищо особено, само традиционното ядене — месо, моркови, картофи и сос.

— Звучи прекрасно. Ще ми се отрази добре от време на време да разнообразявам менюто си от омари и хайвер.

Тя вдигна глава, сякаш да чува по-добре.

— Шегуваш ли се?

— Не и аз. Трябва да поддържам представата за себе си.

С надежда да продължи крехкото примирие, Крис реши да направи още една крачка.

— Защо не дойдеш в кухнята с мене? Кевин умира от нетърпение да те види.

— Господи, той наистина ми липсваше.

— Той има изненада за тебе — каза тя и го поведе към кухнята.

— О? Не подарък, надявам се. Особено след като послушах съвета ти и не му донесох нищо.

Кевин вдигна глава от рисунката си, когато Крис влезе в стаята.

— Виж кой е тук — каза тя.

В мига, в който Кевин видя Мейсън, той извика, скочи и хукна към него. Мейсън се наведе да го притисне към себе си.

Странно, този път Крис не почувства неприязън, както ставаше обикновено, когато Кевин се втурваше към Мейсън. Докато наблюдаваше срещата им, видя как Мейсън затваря очи, като че ли се опитваше да скрие от нея колко дълбоко е трогнат. Тя се почуди на реакцията му, но не колкото се чудеше на страха му, преди да успее да я изолира. От какво се страхуваше сега? Той беше спечелил.

Зад нея се чу бръмчащ звук и привлече вниманието й. Крис грабна една кърпа и отвори вратата на фурната.

— И сладки ли има? — попита Мейсън. — Напомня ми за вечерите, които приготвяше майка ми, когато бях дете. — Той взе един стол и седна на него с Кевин в скута си.

Крис премести сладките от тавата в една плетена кошничка, покрита с карирана салфетка.

— Семейството ти голямо ли е?

Последва пауза, сякаш той се чудеше как да й отговори.

— Средно.

Погледът, който й хвърли, я предупреждаваше да не задава повече въпроси за семейството му. Докато сервираше Крис се опитваше да измисли какво друго да каже.

— Как мина пътуването ти? — попита най-накрая, след като реши, че това е най-безопасната тема за разговор.

— Добре — отговори Мейсън рязко и затвори и тази врата.

Тя го погледна и се опита да разбере дали реакцията му е насочена към нея или към въпросите й.

— Как стана така, че отиде в Санта Барбара? — намеси се Кевин и временно освободи Крис от отговорността да поддържа разговора.

— Трябваше да се срещна с някои хора — отвърна Мейсън. Тонът му беше нежен, но отговорът си остана уклончив и неясен.

— Но защо? — настоя Кевин.

— Работа.

Кевин се пресегна през масата за рисунката си.

— Каква работа?

Мейсън беше затруднен. Очевидно не искаше да говори за пътуването си и за работата си, но не искаше да среже Кевин или да го излъже

— Исках да видя… ако мога да разбера… ъъ… защо друга строителна компания се опитва да купи един терен, който аз искам да имам.

— И успя ли? — запита Крис като се опитваше да скрие голямото си любопитство с привидно безразличен тон.

— Не съвсем.

— Виж какво съм направил за тебе — намеси се Кевин. Той му поднесе рисунката, за да я види отблизо. — За кабинета ти е. Като онази до масата.

— Наистина — каза Мейсън, възхищавайки се на нарисуваното от Кевин. — Не мисля, че Джон Балдесари щеше да се справи по-добре.

Крис приключи с рязането на месото и ги покани:

— Хайде на масата.

Когато всички седнаха. Мейсън погледна Крис и каза:

— Ако съм доста пестелив на обяснения относно пътуването си, то е защото не съм свикнал да отговарям на въпроси за това, къде ходя и какво правя. Когато се отнася за вас двамата с Кевин, ще се старая да говоря по-открито.

Вилицата й спря на средата на пътя към устата й. Той притежаваше невероятната способност да обясни, че отстъпва, когато всъщност затръшваше врата.

— С други думи — каза спокойно, за да не разбере Кевин, че тя и Мейсън отново се заяждат — да стоя далече от работата ти?

— Ако можеш да ми обясниш защо трябва да те допусна там, може и да ме убедиш да променя мнението си — отвърна той в същия разговорен тон.

Беше я хванал натясно. Каква причина можеше да изтъкне за желанието си да знае какво прави той извън тази изкуствена среда, която бяха създали? Нищо повече от любопитство? И самата тя не вярваше в това.

— Още картофи? — попита тя, изоставяйки за момента темата.

След вечеря Мейсън й помогна да разчистят масата, после избърса печката и плота, докато Крис зареждаше миялната машина. Не след дълго го обзе пресищащо чувство за домашен живот, от който му се прииска да избяга. Измъкна се с извинението, че трябва да се обади на няколко души. Погледът, който му хвърли Крис му показа, че не е повярвала на думите му.

Мейсън почти беше стигнал до стаята, която вече си беше харесал, когато изведнъж се сети, че Крис може да е избрала тази част от къщата за себе си. Не беше оставил нищо свое, нито беше изявил някакви претенции за стаите, така че откъде би могла да знае? Но след като отвори вратата на спалнята и видя очертанията на мебелите си, разбра, че интуитивно тя е взела същото решение.

Учуден, той поклати глава. Дали все пак между двамата не се беше създала интуитивна връзка?

Едва ли.

Той светна лампата. Същата стара мебелировка. Беше донесла дори завесите, които бяха в спалнята му в апартамента. Дали някога щеше да се отърве от тях?

За разлика от останалата част от къщата, тук не беше уютно. Първоначално не разбра защо, но после се сети. Това беше единствената стая, която не беше спечелила от смесването на неговите и на Крис мебели.

Той се усмихна и се почуди как ли щеше да реагира дизайнерът, който беше наел да обзаведе апартамента му, когато видеше как Крис беше съчетала вещите. Спомни си последното твърдение на господин Робъртс — че целият апартамент е обзаведен с „чистота на дизайна“ и всяка мебел трябва да остане там, където е, защото е допълнение към съседната и така се създава подходящото изложение. Реши, че дневната, която Крис беше подредила, вероятно щеше да прати дизайнера в болница. Трябваше да изтрие името на господин Робъртс от списъка с гости, които щяха да бъдат поканени в новата му къща.

Сепна се. За какво си мислеше? Нямаше да дава приеми в тази къща, поне не такива, на които да покани приятелите си.

Мейсън съблече сакото и тъкмо махаше вратовръзката си, когато Кевин влезе с подскоци в стаята и се метна на леглото, разваляйки опнатите геометрични линии на ръчно изработената завивка. След като беше изслушал лекцията на господин Робъртс за невероятното качество на коприната, от която бе ушита завивката, и за огромните усилия, положени да бъде открита подходящата шивачка, Мейсън никога не си беше позволявал да седне на леглото си, освен за да си завърже обувките.

А сега Кевин, заедно с обувките, се търкаляше по леглото, сякаш беше ливадата пред къщата.

— Мама каза, че ако искаш, можеш да ми прочетеш някоя приказка — каза той и измъкна оръфана книжка изпод тениската си.

Мейсън погледна сина си — нетърпеливото му лице, блестящите му очи и накрая — поизтърканите маратонки.

— С удоволствие — отвърна той.

Почувства се като осъден, който внезапно е освободен, когато отиде до леглото и седна до Кевин. Въздъхна доволно, наслаждавайки се на топлината, която това малко същество беше внесло в стаята и живота му.

Всички съмнения, които го бяха обземали през изминалата седмица, изчезнаха, когато опря възглавниците на дъската на леглото, настани се удобно в коприната с Кевин до себе си, отвори книгата и започна да чете на глас как Мечо Пух ходил на гости, как преял с мед и се заклещил във вратата на Заека.

Глава двадесет и седма

Крис прекара следващия ден в търсене на рокля за бала. Започна от „Нордстром“, където се наслади на съдействието на изключително внимателна продавачка, която й помогна да пробва няколко подходящи рокли, всяка една по-красива от предишната.

В пробната Крис разбра, че във възбудата си съвсем беше забравила да погледне етикетите с цените. Когато тръгна по магазините, единствената й цел беше да намери най-ефектната рокля в Сакраменто. В този момент въпросът за цената беше второстепенен. Ако се наложеше, щеше да посегне дори на спестяванията си. Ако трябваше, щеше да похарчи до петстотин долара. Това щеше да бъде първата и последната й екскурзия в света на Мейсън и искаше да се представи добре.

Както се оказа обаче, петстотин долара нямаше да й стигнат да плати дори началната вноска за роклята с пайети, на която накрая се спря. След неудобен миг за нея и за продавачката. Крис излезе от „Нордстром“ с празни ръце.

След като обиколи търговския център „Павилиън“, еквивалента в Сакраменто на „Родео Драйв“, а после мина и през „Магнин и Мейси“ и няколко бутика в най-добрите търговски квартали на града. Крис се предаде и се обади на Мери за съвет.

Каза й, че ще й обясни някой друг път за какво й е нужна роклята, и успя да измъкне необходимата информация от Мери, без самата тя да споделя каквото и да е, което се случваше за първи път, откакто бяха приятелки. Не че Крис искаше да запази в тайна намеренията си. Просто знаеше, че Мери ще постави под съмнение решението й да придружи Мейсън на тази обществена проява.

След лекциите, които Мери й беше изнесла, че не трябва да се поставя в центъра на вниманието, ако не възнамерява да остане там, Крис беше наясно, че ще е безполезно да се опитва да убеди приятелката си, че дебютът й в обществото на Сакраменто ще бъде и нейната лебедова песен.

Крис разбираше колебанието на Мери и причините за нежеланието й да се явява в обществото. Като дъщеря на губернатор, тя е била непрекъснато на показ и вече й беше писнало. Но Крис беше просто съпругата на местен предприемач. Веднага след бала любопитството на приятелите на Мейсън към нея щеше да секне. Можеше отново да се върне към собствения си живот, а Мейсън — към своя.

Крис потрепери при мисълта да признае на Мери, че е решила да отиде на бала с Мейсън, защото смята, че му дължи услуга и че това е най-добрият начин да му се отблагодари.

Понякога беше необходимо да запазиш за себе си някоя и друга малка тайна. Сега беше такъв момент. Крис определено не се нуждаеше от повече сътресения в живота си.

Същата вечер, по предложение на Мери. Крис отиде в „Лохман“, клирингова къща за дизайнерски модели. Там откри роклята. Беше дълга до земята, цялата обсипана с червени и бели пайети, които започваха от едното рамо като фойерверк и продължаваха до подгъва. Прилягаше й като втора кожа. От години не беше обличала нещо толкова красиво. Докато се оглеждаше в тристранното огледало, трябваше да признае, макар и неохотно, че беше чудесно от време на време да сменя дънките и анцузите с нещо от този род. Още повече, че набегът й в магазина щеше да й струва само двеста и петдесет долара, доста под максималната сума, която си беше определила.

А сега трябваше да измисли как да каже на Мейсън, че ще отиде с него, без той да си помисли, че тя иска това да се превърне в традиция.

Същата вечер, когато стана очевидно, че Мейсън няма да се прибере дълго след като Крис и Кевин си бяха легнали, тя му написа бележка, в която му обясни, че е решила да го придружи на бала Кенин я остави на нощното му шкафче, след като получи разрешение да добави и нещо от себе си.

Когато Крис стана на сутринта, той вече беше отишъл на работа. Опита се да го открие в кабинета му, за да разбере кога ще тръгнат за бала, но Джанет й каза, че Мейсън ще прекара деня навън и едва ли ще се върне до късния следобед. Крис се почувства неудобно да остави лично съобщение на Джанет и беше прекалено притеснена, за да признае, че няма телефонния номер на съпруга си в колата. Каза, че не е нищо важно и че ще го открие по-късно, и затвори.

Но така и не го намери.

Половин час преди обичайното, според Крис, начало за един бал, той все още не се беше прибрал. Напълно готова, тя го чакаше по-нервна, отколкото, на която и да е от училищните си срещи, ядосана, че се притеснява, и затова през цялото време се опитваше да отрече този факт.

Съвсем се беше отчаяла и беше решила да се обади отново в кабинета му, когато чу превъртането на ключа във входната врата, вдигна поглед и видя Мейсън. Той очевидно бързаше, защото свали сакото си закачи го и тръгна към дневната. Когато най-после я видя спря стреснат и се втренчи в нея така, както би я погледнал, ако в негово отсъствие й беше поникнала нова глава.

— Защо е тази рокля? — запита той, след като си възвърна самообладанието.

— За бала довечера. Мисля, че е очевидно.

— Кой бал?

— Бала за Свети Валентин в музея на изкуствата „Крокър“ — обясни тя, чувствайки се все по-неудобно. — Нали ти бях обяснила в бележката?

— Каква бележка?

— Онази, която оставих в спалнята ти снощи.

Той се намръщи:

— Единствената бележка, която открих, беше от Кевин.

Само миг й трябваше, за да разбере какво се беше случило.

— Едва ли си си направил труда да обърнеш листчето и да погледнеш от другата страна?

— А трябваше ли?

— Там бях написала, че ще те придружа на бала тази вечер. Бележката не беше от Кевин, а от мене.

— Откъде разбра за бала?

Крис усети как вътрешностите и се обръщат.

— Ребека ми каза.

Той пъхна ръце в джобовете на панталона си и въздъхна:

— Това не е нейна работа.

А сега беше неин ред да задава въпроси:

— Защо не?

— Защото ти нямаш работа на този бал.

Сигурен начин да накараш Крис да се заяде, беше да й кажеш, че не може да направи нещо.

— О? И защо?

— Първо, не си поканена. Второ, няма да подхождаш.

— Така ли? Това трябва да е първото. Поканата нарочно изключва съпругите. — Съпруга? Леле, тя ли наистина беше изрекла тези думи?

Той я погледна.

— Каква игра си започнала, Крис? И ти като мене не искаш да прекарваме заемно дори и една вечер.

Значи искаше да стъпче не само достойнството й, но и гордостта й. Тя изправи рамене.

— Рано или късно хората ще разберат за брака ти. Аз предпочитам да е по-рано. Така, след като веднъж вече се знае, ще мога да загърбя очакването това да се случи и да продължа живота си.

Мейсън понечи да каже нещо, но после се отказа. Часовникът на полицата тиктакаше силно в настъпилата тишина, докато той се взираше в нея.

— Приготви се — каза най-накрая Мейсън, мина покрай нея и влезе в спалнята си.

Двамата не си размениха повече нито дума, дори и когато се качиха в колата. Въпреки че до музея имаше само петнайсет минути път, на Крис й се стори, че е минал цял час. След като колата потегли, тя се сети за стотина причини, поради които трябваше да си остане вкъщи, и не на последно място — склонността й да плаче, когато е ядосана. Закле се, че ще отхапе устната си, преди да позволи на Мейсън да я види да пролива дори и една сълза.

Как се беше забъркала в тази каша? И защо продължаваше да дълбае все повече и повече дупката? Ако не беше позволила на гордостта си да се намеси, щеше да се откаже, когато Мейсън й беше дал възможност. Но не, беше прекалено упорита. Трябваше да защити позицията си.

Само дето сега не си спомняше каква е тя.

Мейсън спря поршето след другите коли, които чакаха портиера да ги паркира. Решена да не поглежда към Мейсън, Крис надникна през прозореца и започна да наблюдава хората по тротоара и тези, които излизаха от колите си.

Първоначално това, което видя, й се стори необичайно.

После започна да се чуди дали не е някакво странно съвпадение.

И изведнъж истината я осени.

Всички бяха облечени само в два цвята, защото годишният бал на влюбените беше единствената възможност на сакраментското общество за бал в черно и бяло. Тя се обърна към Мейсън.

— Копеле такова! — кипна тя. — Трябваше да ми кажеш.

— Доколкото си спомням, го направих. Казах ти, че няма да подхождаш, но ти не искаше да слушаш. — Той изключи мотора и й подаде ключовете.

— Ще се видим вкъщи — отпрати я той небрежно, както би постъпил с някое пиколо. — И моля те, не ме чакай. Ще закъснея. Много ще закъснея.

След като тя не взе ключовете, той ги пусна в скута й.

— Предполагам, че знаеш как да караш кола с механични скорости? Ако не, портиерът ще ти повика такси.

— Защо? — беше единственото, което тя успя да попита.

Той посегна към дръжката на вратата.

— Наистина го мислех, когато ти казах, че нямам намерение да си играем на семейство. Съвместното ни съжителство е само начин за постигането на една цел, нищо повече.

— И реши, че ще ми дадеш урок, като ме докараш тук и ме оставиш да видя каква глупачка съм? Върви на майната си, Мейсън Уинтър. Дошла съм тук и смятам да остана. — Тя му хвърли ключовете, отвори вратата и излезе.

Мейсън я настигна в началото на стълбите.

— Ела в колата с мене — тихо каза той, така че само тя да може да го чуе.

— По-скоро бих изпила бензина.

Той я сграбчи за ръката.

— Не знаеш какво вършиш. Онези хора вътре ще…

— Какво? — сряза го тя. — Ще ме третират като прокажена? Като престъпничка? Или, боже прости ми, ще ми покажат, че не принадлежа към тяхната класа? — Тя измъкна ръката си от неговата. — Имунизирана съм, Мейсън. Никой от тях не може да ми направи нещо, което ти вече да не си сторил. — Тя повдигна полите на роклята си и хукна по стълбите.

Мейсън остана на тротоара и я наблюдаваше, докато тя изчезна в красивата стара Викторианска къща, която беше основната сграда в музейния комплекс. Почувства се като мръсник. Какво имаше у Крис, та предизвикваше най-лошото у него? Всеки път, когато имаше шанс да станат приятели, той започваше да се държи като копеле, точно както тя го беше нарекла.

Той хвърли ключовете на портиера и кимайки разсеяно на онези, които го поздравяваха, влезе вътре, за да потърси Крис. В централната зала забеляза Ребека заедно с Уолт Бианки и съпругата му и се промъкна в една от страничните стаи, за да ги избегне. Ребека щеше да го нападне веднага, ако разбереше за случилото се между него и Крис, а не му се искаше да се занимава с две разярени и вбесени жени едновременно. Щеше да си поговори с Ребека по-късно, о, щяха да разнищят как точно го беше забъркала в тази каша, но не сега.

Мейсън преминаваше от една стая в друга, спираше се от време на време да поздрави набързо хора, които настояваха да се присъедини към тях, и после продължаваше. В това облекло Крис трябваше да личи отдалече, но той не виждаше и следа от нея.

След като обиколи по два пъти всички стаи и после, за всеки случай, по още веднъж, той реши, че сигурно е последвала съвета му и е взела такси да се прибере. Обзе го странно чувство на разочарование, но то бързо изчезна.

Погледна часовника си, взе чаша вино от минаващ сервитьор и отиде в централната зала да чака Кели.

Половин час по-късно говореше с Травис и Уолт на подиума, предназначен за оркестъра, когато две ръце в бели ръкавици леко закриха очите му.

— Познай кой е? — запита весел женски глас.

Той се поколеба, сякаш обмисляше въпроса й:

— Барбара Буш?

Кели се разсмя. Постави ръце на раменете му, обърна го към себе си и го целуна.

— Съжалявам за закъснението. Липсвах ли ти?

С крайчеца на окото си забеляза погледите на Травис и Уолт, които явно се чувстваха неудобно.

— Тъкмо си мислех, че си ми вързала тенекия.

— Сигурно се шегуваш. — Тя се наведе към него и прошепна: — Открих най-прекрасните ягоди в Дейвид Бъркли. Шампанското се изстудява… Не бих пропуснала тази вечер за нищо на света.

Мейсън я слушаше с половин ухо. От подиума бе забелязал червения отблясък сред полето от черно и бяло.

Значи все пак не си беше тръгнала. Сърцето му заби по-силно. Реши, че е от гняв, но всъщност не изпитваше такова чувство в момента.

След като забеляза Крис, вече не можеше да свали очи от нея, защото се увери, че една след друга различните групи от хора с ледена точност я отбягваха. Първо един човек й обръщаше гръб, сякаш започваше нов разговор, а после друг го последваше. Скоро тя остана съвсем изолирана.

Призля му, като си помисли колко ли пъти е била зарязвана през този час и половина, откакто беше на празненството.

Сърцето му я последва. Знаеше какво е да си аутсайдер, само че самият той не се беше държал с такова достойнство и решителност като Крис. Въпреки че за случайния наблюдател в действията й нямаше нищо унило или смирено, тя му напомняше за самотно дете, което се надява, че там някъде, някой може да бъде мил с него.

Как го правеше?

И защо го правеше?

— Мейсън? — Кели привлече вниманието му. — Нещо не е наред ли?

Той я погледна и видя, че е загрижена, разбра, че отдавна се е загубил в някакъв собствен свят.

— Много неща не са наред тази вечер — призна неохотно той, — но сега не искам да говоря за това.

Тя го хвана под ръка.

— Щом не искаш да говориш, какво ще кажеш да потанцуваме?

— Не мога, Кели, не тази вечер. Моля те, прости ми. — Той се обърна към Уолт. — Ще имаш ли нещо против да ме заместиш?

Уолт остана с отворена уста, но после се съвзе.

— Да имам нещо против ли? — отвърна той е точно премерена галантност. — Това ще бъде най-хубавият момент за мене тази вечер.

Травис скръсти ръце пред гърдите си.

— Няма да позволя на Денис да те чуе какви ги приказваш — каза той и погледна многозначително Мейсън. — Съпругите имат смешния навик да мислят, че подобни думи трябва да се казват само на тях.

Когато Уолт и Кели вече не можеха да ги чуят, Мейсън се обърна към Травис.

— Значи и ти си я видял.

— В този тоалет не мога да не я забележа. Какво, по дяволите, става, Мейсън? Няма начин да не си се досетил какво ще й се случи, ако я доведеш облечена с подобна рокля.

— Дълга история — отвърна уморено той, — от която не съм особено горд. — Погледна към посоката, където за последен път беше видял Крис, но от нея вече нямаше следа. Започна да се оглежда като безумен из тълпата, обзет от внезапно и силно желание да я открие. Най-после я видя, застанала до една палма като на самотен остров, в морето от хора.

— Не знам защо не съм изненадан — с неприкрит гняв заяви Травис. — Държиш се като истински кучи син, когато става въпрос за тази жена. Ще ми обясниш ли с какво е заслужила подобно отношение?

Сякаш Крис усети погледа му, обърна се и очите им се срещнаха. Няколко дълги секунди те се взираха един в друг.

— Нищо не е направила — отговори тихо Мейсън.

— Тогава защо…

— Остави, Травис.

— Не мога. Не и този път. Наблюдавах те как скриваш най-добрата част от себе си в продължение на шест години и вече е крайно време да направя нещо.

— Нищо не можеш да направиш. Най-добрата част от мене не е скрита, мъртва е.

— Как ли пък не!

— Този брак беше грешка. Ако не беше Кевин, още утре щях да си тръгна.

— Грешка или не, това не е причина да оставяш тези хора да продължават да се държат така с…

— Зная. — Мейсън постави ръка на рамото на Травис. — И сега смятам да се погрижа за това.

Глава двадесет и осма

Мейсън отиде до осем членния оркестър, размени няколко думи с диригента им, взе микрофона и изчака музиката да спре.

— Дами и господа — започна той. — Моля за вниманието ви. Надявам се, че ще ми простите прекъсването, но искам да ви съобщя нещо. — Изчака и последните разговори да замрат. — Тази вечер е много специална за мене и затова искам да я споделя с вас, скъпи приятели. — Прагматизмът му позволи да прояви лицемерие. — Преди две седмици, на тиха и задушевна церемония, се ожених. — Почти се разсмя при последвалите изненадани възклицания. Изражението на лицето на Кели не беше толкова смешно. Беше заслужил всичко, което тя си мислеше за него в този момент, та дори и повече.

— Тъй като Денят на свети Валентин е най-подходящият за подобно съобщение, изчаках до тази вечер, за да ви представя официално красивата си съпруга. — Главите започнаха да се обръщат наляво и надясно в търсене на непознато лице. Мейсън погледна Крис и безмълвно я помоли да защити позицията си. Даваше й възможност да натрие носа на онези, които й бяха обърнали гръб. Сега всичко зависеше от нея. — По моя молба тя се съгласи да се откаже от традиционните цветове, черно и бяло, в полза на червеното. — Бавно и драматично, прожекторът, който досега осветяваше Мейсън и оркестъра, прекоси стаята и се премести върху Крис. — Дами и господа, приятели, имам удоволствието и честта да ви представя съпругата си, госпожа Кристин Уинтър.

С нарастващо възхищение наблюдаваше как Крис не само не отстъпи, а изправи рамене и повдигна брадичка, готова и желаеща да посрещне всичко, което той й готвеше. Усещаше настойчивия й поглед, макар да знаеше, че е невъзможно да го види сред блясъка на светлината.

Той изчака, докато аплодисментите стихнат, и добави:

— Ако не съм те притеснил прекалено много, Крис — сниши гласа си той до тих шепот, обръщайки се директно към нея, — искам да те помоля за още една услуга. Ще откриеш ли следващия танц с мене?

Тълпата отново избухна в аплодисменти.

Мейсън чакаше.

Аплодисментите станаха още по-силни.

Той продължаваше да чака някакъв знак от нея.

Най-накрая тя кимна глава в съгласие. Мейсън слезе от подиума и тръгна към нея. Усмихна се, когато видя, че тя няма намерение да го посрещне. Той трябваше да отиде до нея.

Така да бъде. Тя заслужаваше дори много повече от това.

Тълпата се раздели, за да го пропусне. Той не бързаше. Искаше тя да бъде по-дълго под светлината на прожектора и да накара онези, които я бяха пренебрегнали, сега да й посветят вниманието си.

Когато най-после застана пред нея, нарочно не помръдна ръцете си, не направи никакво движение да я заведе на танцовата площадка. Щеше да я остави сама да реши това.

За миг защитата й се пропука и той усети страха зад външната й смелост. Помоли я с поглед да му вярва. Тя отговори, протягайки му ръката си.

Хвана ръката й, обърна дланта й и я поднесе към устните си. Хората наоколо въздъхнаха, сякаш всички едновременно бяха затаили дъх.

Без да продума, Мейсън заведе Крис в центъра на дансинга. Прегърна я и оркестърът засвири. Песента беше „Дамата в червено“.

Когато беше сигурен, че никой няма да ги чуе, Мейсън наведе глава и тихо прошепна на ухото на Крис, оставяйки меката й коса да гали бузата му, а упоителният й парфюм с аромат на цветя да го обгърне:

— Съжалявам.

Тя изведнъж се отпусна, отдръпна се назад и го погледна с очи, пълни със сълзи.

— Не мога да живея така, Мейсън. Искам анулиране на брака.

Глава двадесет и девета

Музиката неумолимо продължаваше. Мейсън виждаше болката и объркването в очите на Крис и знаейки, че той ги е причинил, се замисли. Можеше да се справи с гнева й, понякога си мислеше, че дори изпитва удоволствие от сблъсъците с нея, но сега беше различно. Беше я наранил и нямаше никакво оправдание за това. Не можеше да се скрие дори зад неприязънта, която изпитваше към нея още от началото.

Знаеше, че собственото му раздразнение идваше от постоянното разминаване на мненията им. Но той намираше начин да се разбира с хора, които не означаваха нищо за него (гадни доставчици в службата му и жени по приемите, чийто мозък беше в сутиените им). Защо не можеше да се разбира и с Крис, майката на сина му? Сякаш беше започнал кампания за прогонването й.

— Може ли да го обсъдим по-късно? — измъкна се той. Не знаеше какво иска от нея, но определено знаеше какво не иска — анулиране на брака.

Крис затвори очи и облегна глава ма рамото му. За момент си помисли, че тя ще припадне, но после разбра, че само желанието й за борба я е напуснало, докато танцуваха бавно, а телата им се докосваха в престорена интимност, той й каза:

— Тези хора са в ръцете ти. Сега трябва да решиш какво искаш да правиш с тях. Можеш да свиеш ръката си в юмрук или можеше да вдигнеш дланта си и вятърът да ги отвее.

— А ти? — попита тя.

— Ще ми дадеш още един шанс. Не защото го заслужавам, а защото ти просто си такава.

Тя го погледна.

— Защо си толкова сигурен?

— Не зная. Но съм сигурен.

Музиката спря. Не разбираше много от събитията тази нощ, но знаеше, че иска тя да му прости, както никога досега не беше искал нещо. Обхвана лицето й с ръце и накара да го погледне в очите.

— Моля те… Можем да се разберем.

От ъгъла на окото й се отрони самотна сълза.

— Не знаеш какво искаш.

Изведнъж усети топлината на тялото й, притиснато към своето, гладката кожа под ръцете си, аромата на парфюма й. Завладя го непреодолимо желание да я целуне, меките й устни да докоснат неговите, да почувства вкуса на езика й върху своя, дъха й до бузата си. Изненадан от импулса, той отстъпи назад.

Някой го потупа по рамото.

— Не съм и предполагал, че е възможно да се запази някаква тайна в този град — избумтя някакъв мъжки глас. — Какви други изненади си ни подготвил?

Магията беше развалена. Мейсън усети как отново надява маската за пред обществото.

— Не се опитвай да надминеш съвършенството — обърна се той усмихнат към Феликс Скрагер, изпълнителен директор на най-голямата банка в долината на Сакраменто.

— Просто исках лично да бъда представен на жената, която успя да постигне онова, което целият град се обзалагаше, че никога няма да стане.

Мейсън погледна Крис. Решението беше нейно. Можеше да прати Феликс да върви по дяволите, да се обърне и да си тръгне, или да остане и да се присъедини към представлението. Нямаше да й влияе.

Тя помисли за миг, а лицето й отразяваше бушуващите у нея емоции. Накрая все пак тя се усмихна мило на Феликс и му подаде ръка.

— Кристин Тейлър — каза тя и после се поправи — Уинтър.

— О, още едно от онези имена с тиренца. Разбирам, че отново е станало модерно. Е, радвам се да се запознаем. Кристин Тейлър-Уинтър — каза той, като интерпретира по свой начин думите й. — Аз се казвам Феликс Скрагер. Вярвам, че често ще се срещаме отсега нататък. Не мога да ви опиша колко се радвам. Наистина се уморих от все същите стари лица.

Около тях се образува малка група. Същите хора, които бяха изолирали Крис, сега бяха нетърпеливи да се запознаят с нея и да я въведат в тесния си кръг.

Мейсън я прегърна покровителствено през рамото.

— Искаш ли да продължим? — тихо я попита той.

Тя го погледна, усмихвайки се само с устните, но не и с очите.

— Има ли начин да се измъкнем?

— Още петнайсет минути и можем да си тръгнем.

Тя кимна. Тълпата ги обгради още по-плътно.

Петнайсетте минути преминаха в час. Ако Мейсън не беше сложил край, можеше да продължат така цяла нощ.

На път към къщи Крис каза:

— Трябваше да им обясним, че се налага да се върнем при Кевин. Тогава никой нямаше да ни разпитва защо си тръгваме.

— Не искам да знаят за него.

— Смяташ да го пазиш в тайна? — попита слисана тя.

— Искам да го държа колкото се може по-далече от това, което ти видя тази вечер. Никога не трябва да се чуди защо някой иска да му стане приятел.

— Как ще го спреш да не разкаже на всички за тебе? Той е толкова горд и иска целият свят да знае, че най-после си има татко, както останалите му приятели.

— Докато за него съм само татко, не би трябвало да има проблем.

— Но ти не си само това. Аз самата го научих тази вечер. — Тя се обърка и погледна през прозореца. Дъждът, който отдавна се канеше да завали, най-после беше започнал и улиците сякаш бяха покрити със скъпоценни камъни от отразената в локвите светлина. — Никой от хората, до които се приближих на бала, не искаше да има нищо общо с мене, докато не разбраха, че съм твой придатък.

— Не си ничий придатък — ядосано я прекъсна той. — Особено пък мой.

Все още не беше решила какви са чувствата й към отритването и по-късно към приемането й и докато това не станеше, не искаше да го обсъжда с никого.

— Коя беше онази жена? — Крис смени темата на разговор и едва когато изрече думите, осъзна, че той може да я разбере погрешно.

— Кели Уайтфийлд — отвърна той, без да иска пояснения от нея, въпреки че на бала имаше повече от двеста жени. — Приятели сме от дълго време.

— Трябваше да ми кажеш, че и тя ще присъства. Щеше да спести на трима ни много терзания, а на тебе — дълги обяснения по-късно.

— Няма какво да обяснявам на Кели.

Крис се разсмя тъжно:

— Ако бях на нейно място, аз не бих проявила такова разбиране.

— Ние сме просто приятели, това е всичко.

Една от червените пайети на роклята й можеше всеки момент да се откъсне. Тя си помисли, че трябва веднага да я зашие, когато се върне вкъщи, но бързо си даде сметка, че няма да е необходимо, защото никога нямаше да облече отново тази рокля.

— Доста безцеремонно, когато става дума за любовница — отбеляза безразлично тя.

Той й хвърли продължителен поглед:

— Какво те кара да мислиш така?

Това наистина изобщо не беше нейна работа, а ако продължаваше да се държи по този начин, той щеше да си помисли, че наистина се интересува от него.

— Отричаш ли го? — попита тя, въпреки намеренията си.

— Не, просто попитах откъде разбра.

— От начина, по който гледаше тебе и… мене. — По дяволите, може би щеше да успее да заблуди него, но не и себе си. Наистина не й беше безразлично и тя се мразеше заради това. Отново обърна глава към прозореца.

— Красива е — каза тя, а дъхът й замъгли прозореца.

— Кели не е като другите жени, които съм срещал. Тя… — той сви рамене — тя е различна.

Чудесно, точно от това се нуждаеше: да седи тук и да слуша как Мейсън възхваляна друга жена.

— Доста глупаво от твоя страна да се ожениш за мене и да поемеш риска да я загубиш.

— Няма да я загубя.

— О, разбирам. — Тя се насили да го погледне. Ако имаше късмет, видът му щеше да я нарани достатъчно силно, за да я накара да си тръгне. Но вместо самодоволен и триумфираш Мейсън, тя видя един объркан и разстроен човек.

— Не можеш да загубиш нещо, което никого не си притежавал — каза той. — Кели и аз сме просто приятели… макар че понякога приятелството ни преминава в интимност — добави той с жестока откровеност.

Тя не се доверяваше на реакциите си и затова не каза нищо повече. Пътят до дома им премина в пълно мълчание, но когато влязоха вътре, Мейсън се обърна към Крис:

— Искам да ти кажа, че бях много горд с тебе тази вечер.

У нея отново припламна искра от предишната й неприязън:

— Какво те кара да мислиш, че имаш право да се гордееш с моите постъпки?

Вместо да отговори на гнева й с гняв, той отстъпи:

— Не исках така да прозвучи. Просто исках да знаеш, че съм впечатлен от… Не, нека да го кажа по друг начин: възхищавах се на смелостта ти.

След като осъзна, че той няма намерение да я унижава, както нямаше намерение и да изнася феминистки речи, тя му се усмихна извинително:

— Какво ще кажеш, ако ти обясня, че смелостта ми идва от неумението ми да карам кола с механични скорости?

Той я погледна:

— Бих казал, че лъжеш.

Часовникът на полицата иззвъня два пъти.

— Стана късно — каза тя с чувството, че стаята се превръща в затвор. Имаше нужда да остане сама, да помисли за случилото се тази нощ и да реши какво ще прави. — И ти трябва да ставаш рано сутринта.

— Не си отивай още.

Нещо в гласа му я накара да спре.

— Нямам какво друго да ти кажа тази нощ, Мейсън. А и не мислиш ли, че човекът, с когото трябва да говориш сега, е Кели, а не аз?

Той сведе поглед към пода.

— Права си. Въпреки че не очаква обяснение, заслужава внимание. — Той посегна уморено към палтото си и тръгна към вратата. — Ще се видим сутринта.

Крис се бореше с разочарованието, което заплашваше да я повали.

— Ако не съм тук, когато се върнеш — заяви оживено тя, решена да не му позволява да разбере, че я интересува колко време ще остане при Кели, — значи съм у Мери да взема Кевин.

Мейсън се обърна изненадан:

— Тази вечер ли ще го прибираш?

— Не, на сутринта.

Той разбра:

— Ще се върна много преди това.

Обля я вълна на облекчение.

— Не е нужно. Не и заради мене. Сделката беше и двамата да продължим да живеем собствения си живот, без да си задаваме въпроси.

— Няма да отида, ако…

Не можеше да издържа повече. Какво щеше да стане, ако му каже, че не иска да отива? После какво? Щеше ли да има някакво значение?

— Ще бъдеш ли така добър да се разкараш? Уморена съм и искам да си легна.

Той посегна към бравата.

— Крис… — започна той, без да се обръща.

— Да?

— За анулирането…

— Какво за него?

— Ще ми дадеш ли още един месец? Ако и тогава нещата не потръгнат и не си доволна, няма да ти се пречкам повече. — Измина доста време, преди да добави: — Наистина не искам да загубя Кевин.

— Един месец добро държание и после — какво? — Въпреки че Мейсън отсъстваше много през изминалите две седмици, когато беше вкъщи, двамата с Кевин бяха неразделни. Кевин никога нямаше да й прости.

— Оставям този въпрос на тебе — каза той, все още без да се обръща.

Беше й отнел възможността за защита. Чувстваше се като герой от комиксите, който е стъпил на ръба на пропастта и току-що е погледнал надолу. След секунда ще полети надолу. Нямаше да й помогне, ако разбере колко надълбоко ще пада. Наоколо нямаше никаква опора, за която да се хване.

— Добре — отвърна най-накрая тя. — Но не очаквай от мене да ходя повече на приеми.

Когато той отвори вратата и излезе, тя не беше сигурна дали чува неговата въздишка на облекчение или вятъра.

Глава тридесета

Тъй като не можа да заспи, Мейсън стана рано сутринта след бала и тръгна за работа с отворени прозорци на колата, а мислите му отлитаха на хиляди километри далече. Гладът — през вчерашния ден беше ял малко на обяд и изобщо не беше вечерял — го обзе едва когато мина покрай пекарницата „Ню Рома“ и усети мириса на прясно изпечен хляб.

Обонянието винаги е било най-развитото от сетивата му и много по-бързо навяваше спомени, отколкото някой звук или дори гледка. Даян беше тази, която го бе научила какво удоволствие е да отхапеш от току-що извадения от фурната хляб. Цяла сутрин месеше и точеше тестото. След като го сложеше във фурната, си позволяваше само едно надникване. Застанала пред вратата на фурната, със затворени очи и възторжена усмивка, тя си поемаше дълбоко дъх. Веднъж се беше обърнала към него с думите:

— В рая трябва да мирише на топъл хляб.

Права ли си била, Даян?

След като хлябът станеше готов и бъдеше изваден от тавата, тя го оставяше да изстива върху метален поднос. След това грабваше ножа и отрязваше хрупкавото крайче, като много внимаваше да не го смачка. После слагаше маслото, не малките бучки, които предлагаха в ресторантите, а щедри количества, които се топяха в хляба и покапваха отстрани по пръстите.

После идваше ред на опитването на резултатите от четиричасовата работа, вършена с любов от Даян. Държеше хляба, докато той си отхапваше от него, а очите й внимателно го наблюдаваха. Както винаги, тя изпитваше удоволствие, че го е зарадвала.

На Мейсън му трябваше известно време, за да оцени почти маниакалната страст на Даян за прясно изпечен хляб, но след като веднъж се беше пристрастил, вече не можеше да се откаже. Тъй като и двамата бяха много заети, те рядко провеждаха тази отнемаща време церемония повече от веднъж седмично. Обикновено в неделя, а понякога и в събота, правеха канелени кифли или пшеничени хлебчета за хамбургери.

После винаги имаше следи от разтопено масло по крайчеца на устните на Даян. Преди тя да ги изтрие, той предявяваше искането си, докосваше с език нежната й кожа, а после го пъхаше в устата й, за да вкуси хляба, както тя го беше вкусвала. Понякога целувката ставаше по-страстна и те се любеха, понякога просто седяха прегърнати и си говореха за изминалата и за следващата седмица, а друг път, ако се налагаше, и двамата се захващаха със задълженията си. Каквото и да ставаше през останалата част от деня, той преминаваше по-добре заради сутринта, прекарана в кухнята.

Сега му бяха останали само спомените и онова, което някога му доставяше удоволствие, сега му носеше болка. Дори любовта му към Кевин беше помрачена. Как можеше да се отдаде изцяло на тази радост, като знаеше, че го има само заради саможертвата на Даян? Но след като това беше нейното желание, защо да не го приеме?

Спря на един светофар, изключи от скорост и уморено разтърка очи. Дори и любящите добри духове понякога можеха да обременяват.

Както винаги, тази мисъл беше последвана от чувство на вина. Ако той не пазеше жив спомена за Сюзан и Даян, кой щеше да го стори?

Какво право имаше да се оплаква, когато това усилие понякога преизпълваше живота и ума му? Той все още беше жив, нали?

На каква цена обаче? Беше наранен, но това не му даваше правото той да наранява. Особено Крис. Не беше направила нищо, за да се държи така с нея миналата нощ, нищо, освен че се беше приближила прекалено много до него. Трябваше да й обясни, че това, как се чувства и какъв човек беше, няма нищо общо с нея.

Поне можеше да се държи любезно с нея и може би постепенно да престане да превръща живота й в ад. Нямаше да го заболи, ако покажеше малко признателност за това, което беше дала и продължаваше да дава на сина му. Толкова години беше приятел с Ребека, а беше успял да запази емоционалната дистанция. Защо да не може да го постигне и с Крис?

Веднъж взел решението, той почувства почти непреодолимо желание да действа колкото се може по-скоро. Когато светлините се смениха, вместо да потегли направо, Мейсън зави по пресечката и се върна към фурната. Влезе вътре и поръча различни прясно изпечени сладки. Бързо се върна в колата и запали. Страхуваше се да не се откаже.

Когато петнайсет минути по-късно се прибра вкъщи. Не се изненада, че Крис не бе станала. Имаше още един час до вземането на Кевин и Трейси, за да ги заведе на училище. Защо да не спиш, когато единственото нещо, което ще намериш след събуждането си, са празна къща и лоши спомени от предишната нощ?

Той сложи кафето, нареди сладкишите върху една чиния и извади един поднос от шкафа. Да сервира закуската на Крис в леглото изведнъж му се стори добра идея и той се надяваше, че тя ще я оцени подобаващо — като помирителен, а не като користен жест. Освен че искаше да я възпре да анулира брака, той искаше и да й се извини.

Докато чакаше кафето, той погледна през кухненския прозорец и видя, че са цъфнали първите нарциси. Усмихна се, докато отваряше чекмеджето и вадеше нож. Даян харесваше нарцисите, сигурно и Крис ги обичаше.

Не успя да намери ваза, затова натопи цветята в буркан. Цялостната гледка не беше много изискана, но на него му харесваше. Стана му хубаво, когато взе подноса и излезе от кухнята.

Прекалено хубаво.

Пред вратата на Крис, тъкмо преди да почука, той спря и погледна подноса, внимателно сгънатите салфетки, чашите, кифлите и маслото и яркожълтия нарцис изправил се наперено в буркана. Косата му настръхна. Какво, по дяволите, правеше?

Погледна облицованата врата. Какво имаше от другата страна? Какво му се искаше да има там?

Не отново, извика вътрешен глас. Защитавай се. Измъкни се, докато още можеш.

От Крис ли? Не разбираше. Опита се да анализира страха си. Чувствата му към Крис бяха налудничава комбинация от смущение заради лошото му държание към нея и благодарност заради любовта и грижите, които беше дала на Кевин, нищо повече.

Тогава защо беше това колебание?

Защото тя можеше да остане с погрешна представа и тогава докъде щяха да стигнат?

Тихо се върна в кухнята, изчисти всичко и отново прибра кифлите в розовата им кутия. Джанет щеше да го изгледа странно, когато й кажеше да ги остави в стаята за почивка, но нямаше да го пита нито, нито пък да се сети защо ги е купил.

Когато се качи в колата, Мейсън усети как защитната маска се връща на мястото си, макар че за кратко той се почуди на чувството за загуба, което го обхвана. Докато караше към центъра на града, в главата непрекъснато му се въртеше една и съща мисъл. Какво щеше да открие от другата страна на вратата? Щеше ли Крис да го приеме с удоволствие?

По-скоро щеше да хвърли нещо по него.

А ако не постъпеше така?

Тъй като не беше човек, който размишлява дълго върху пропуснатите възможности, Мейсън се насили да мисли за всичко, което трябваше да свърши през този ден. Както обаче скоро разбра, беше по-лесно да го каже, отколкото да го направи.

Когато Крис чу Мейсън да излиза и да потегля с колата, тя се обърна да погледне будилника. Тръгваше доста късно може би защото беше останал доста повече при Кели, отколкото възнамеряваше.

Ядосана на себе си, че изобщо размишляваше върху този въпрос, тя спусна краката си от леглото и стана. Защо ще се интересува дали е останал цяла нощ?

Защото не искаше Кевин да вижда баща си как се държи като разюздан тийнейджър, убеждаваше себе си тя, докато вземаше халата си.

Отиде в банята да измие зъбите си. Погледна отражението си в огледалото, видя обърканите си очи, които се взираха в нея и разбра, че повече не може да се крие от истината.

Чувствата й в момента нямаха нищо общо с Кевин.

Облегна се на мивката и отпусна брадичка върху гърдите си. Господи, какво щеше да прави сега? Как можеше да си пада по мъж, който гледаше на нея като на необходимо зло? Не й ли стигаха мъките в този живот?

А дали нямаше някаква скрита извратена страна в характера си, щом си беше загубила ума по егоцентричен тип като Мейсън? И кога стана това?

От мига, в който си позволи да признае, че при надзъртането зад фасадата е видяла истинския Мейсън, отговори си тя откровено. Ако гледаше безпристрастно, Мейсън беше богат, силен и, без съмнение, най-красивият мъж, който беше виждала извън екрана. И което беше по-впечатляващо, той, изглежда, изобщо не обръщаше внимание на външността си и на жените, които го изглеждаха повторно при запознанството си с него, сякаш не вярваха на очите си, или на онези, които се обръщаха на улицата, за да му хвърлят още един поглед.

Всичко това не означаваше нищо за Крис. Можеше цял живот да не му обърне и най-малкото внимание, ако не беше Кевин. И докато наблюдаваше баща и син заедно, тя беше съзряла една изненадваща истина. Имаше нещо страшно привлекателно в мъж, който се забравяше в любовта си към едно дете. Когато беше с Кевин, Мейсън ставаше коренно различен човек. Оживяваше се, откриваше се, раздаваше себе си, без да се замисля дали ще получи нещо и замяна. Усмихваше се, смееше се с глас и когато си мислеше, че никой не го вижда, гледаше сина си с толкова топъл поглед, че Крис се смайваше.

А и къщата. Крис винаги беше вярвала, че истинският характер на хората се разкрива не в думите, а в действията им. Когато Мейсън купи къщата, без дори да се посъветва с нея, тя се беше засегнала, но чувствителността и внимателното обмисляне, които стояха зад избора му, бяха компенсирали гнева й.

И начинът, по който я беше спасил миналата вечер, осигурявайки й възможност да възвърне достойнството си, макар тя да беше онази, която беше нарушила споразумението им да не влизат в живота на другия.

Беше се борила, виждайки добрата страна в характера на Мейсън. Беше се защитавала. Но какво щеше да прави сега, след като го осъзна?

Прибра четката си за зъби в шкафчето, изми мивката и тръгна към кухнята. Едва завила зад ъгъла и я посрещна мирис на прясно кафе. Но кафеварката беше празна и очевидно неизползвана. Огледа се наоколо. Всичко изглеждаше точно както го беше оставила предишната нощ и все пак тя усети присъствието на Мейсън

Отиде до мивката да напълни кафеварката и остави водата да се изтече няколко секунди, за да се изчистят оловните частички от тръбите. Когато сложи съда под крана, забеляза нещо жълто да наднича от боклукчийската кофа. Беше нарцис.

Какво, по дяволите, правеше този нарцис в боклукчийската кофа?

Мейсън вдигна поглед тъкмо когато вратите на асансьора започваха да се затварят, и видя Ребека да се приближава. Той задържа вратата и я изчака.

— Липсваше ни на срещата тази сутрин — подхвана разговор той.

Тя влезе в асансьора и го изгледа косо:

— След като нямаш нужда от мене там, реших, че мога и да не присъствам.

— Някаква по-конкретна причина? — попита той, защото знаеше, че Ребека рядко заобикаля каквото и да е.

— Реших, че е по-добре днес да не се виждаме, освен ако не е наложително.

Ето какво било. Тя си мислеше, че е разстроен заради бала.

— Не ти се сърдя — успокои я той. — Вече не.

— Колко мило — отвърна ледено тя.

Очите му се разшириха. Тонът й го беше заинтригувал.

— Доколкото разбирам, нещо те яде.

— Нищо, което едно извинение да не може да премахне. Поне се надявам, че това ще е достатъчно.

— Не очаквам извинение — великодушно заяви той.

Тя се обърна към него:

— Чудесно. Защото не възнамерявам изобщо да ти се извинявам.

— Тогава ще имаш ли нещо против да ми кажеш за какво говориш? — попита той с почти изчерпано търпение.

— Ще обядвам с Крис — отвърна тя многозначително.

Сега той вече наистина се обърка:

— Защо?

— За да се опитам да я убедя, че нямам нищо общо със случилото се снощи.

Мейсън пъхна ръце в джобовете си и започна да наблюдава номерата на етажите, които намаляваха.

— Тя не те обвинява — заяви най-накрая той.

— Тя ли ти го каза?

— Не. Но няма никаква причина…

— И аз така си мисля.

— Виж, ще трябва да ми повярваш, защото не смятам да навлизам в подробности. — Той си пое дълбоко дъх, преди да добави: — Вината за случилото се снощи е изцяло моя.

Асансьорът спря, за да се качат други пътници, и разговорът им бе прекъснат. Когато стигнаха партера, Ребека дръпна настрани Мейсън.

— Зная, че не е моя работа, но защо си си поставил за главна цел в живота да убедиш Крис, че си плужек?

Обмисли поне дузина отговори, но накрая реши да й каже истината.

— Не зная — призна неохотно той.

По лицето на Ребека се разля усмивка.

— Искаш ли да ти помогна да разбереш?

Той повдигна вежди:

— Имам ли избор?

— Падаш си по нея.

— За нищо на света — отвърна той прекалено бързо, за да убеди някого от двамата.

— Обади ми се след шест месеца и ми кажи същото — и ще ти повярвам.

— Няма да се наложи. Нещо ми подсказва, че дотогава бракът ми ще бъде само история.

— Не и ако ти не го направиш сам история — настоя Ребека.

— Започвам да си мисля, че точно това искам — заяви той. Когато тя понечи да каже нещо, той я спря. Нямаше нито време, нито желание да продължава разговора.

— Предай много поздрави на Крис — каза той. — И й кажи, че тази вечер няма да се прибирам.

— Ако е така — отвърна Ребека, която едва сдържаше гнева си, — ще трябва да й го кажеш сам. — Тя му обърна гръб и го заряза.

Мейсън я наблюдаваше как се отдалечава и се чудеше колко ще продължи да дълбае дупката, в която сам се беше бутнал, преди стените й да се срутят.

Глава тридесет и първа

Когато се събуди в събота. Крис се почувства неспокойна, не знаеше какво иска да прави, беше наясно само, че й е нужно да се махне от къщи. От Бала на свети Валентин бяха изминали девет дни, всеки от които беше по-напрегнат от другия. Когато половин час по-късно Кевин отиде при нея в кухнята, тя го погледна и се сети колко лесно си бяха живели преди.

Наведе се да го целуне по бузката.

— Нека да направим нещо различно днес. Да се позабавляваме — предложи тя.

— Какво? — попита той не така ентусиазиран, както на нея й се искаше, но и без да отхвърли изцяло идеята.

— О, не зная… Може би да отидем на пикник. Ти избираш мястото, а аз избирам яденето.

Той помисли малко и в очите му проблесна интерес.

— Да отидем до океана — предложи той възбуден. — Можем да вземем хвърчилото ми. И малко хляб за чайките — При всяка нова идея той се оживяваше все повече. — И кофичката, и лопатката ми. И торбичка за раковините, които намерим.

Крис се наведе през мивката да погледне през прозореца, за да види дали има облаци.

— Мисля, че предложението е страхотно. Денят е прекрасен. Ако тръгнем веднага, ще имаме целия следобед на разположение.

— Ще извикам татко. — Той скочи от столчето и тръгна към спалнята на Мейсън.

— Не, Кевин, спри — извика го тя.

Той се обърна изненадан.

— Какво става?

— Мислех, че можем да прекараме днешния ден само двамата — отвърна тя, а престорената й веселост дори и на нея й прозвуча фалшиво. Грабна една кърпа и започна да бърше вече изчистения плот. — Както едно време. Така Мейсън ще има малко свободно време за себе си. Сигурна съм, че има много неща, които иска да свърши, без ние да му се мотаем из краката.

— Той няма никаква работа днес — увери я Кевин. — Снощи го питах.

Крис започна безумно да търси друга причина, за да тръгнат без Мейсън, но нищо не й дойде наум.

— Е, тогава можем да го поканим да дойде с нас — отвърна тя и усети как предишната й радост премина в мрачно примирение.

Когато Кевин излезе от стаята, тя извади кошницата за пикници от килера и започна да я пълни. Тъкмо увиваше пилето, когато Кевин се върна.

— Татко не иска да дойде — обяви той и вдигна единия си крак върху стола.

— Срамота — изказа съжаление тя, докато се опитваше да скрие радостта си. — Ще изпусне много.

— Аз също не искам да ходя никъде.

— Напротив — започна да го убеждава тя. — По пътя ще спрем в „Нът Три“ и ще купим нова играчка, за да се занимаваш с нея в колата. — Тя почти се задави, когато осъзна постъпката си. Подкупваше ли го? Толкова ниско ли беше паднала, че се опитваше да подкупи собствения си син да отиде с нея на пикник?

— Не искам нова играчка.

— Добре — призна се за победена тя и удържа желанието си да се разкрещи. — Можем да отидем следващата седмица. — Сложи пилето обратно в купата и я прибра в хладилника. — Какво ще кажеш да закусим?

— Не съм гладен. Ще си легна отново и ще почета книжка.

Тя се протегна и разроши косата му.

— Искаш ли следобед да отидем в парка да нахраним патиците? Малко хора се сещат през това време на годината да ги посетят, така че вероятно са гладни.

— Окей — съгласи се той, а обутите му в пантофи крака се тътреха по пода, докато вървеше към вратата.

Крис преброи до десет, изчака Кевин да се отдалечи, отвори кошницата и започна да хвърля приборите обратно в чекмеджето. Повтаряше си наум всички псувни, които смяташе за прекалено мръсни да изрече на глас, когато Мейсън влезе в стаята.

— Какво правиш? — попита той и се спря.

— Точно това, което, виждаш — отряза го тя.

— Но аз мислех, че ти и Кевин ще излизате днес.

Тя го погледна вбесена.

— Кевин промени решението си.

— Заради мене ли?

— Не, защото откри, че смятам да го храня отново с пиле. — Тя прибра чиниите обратно в шкафа. — Естествено, че заради тебе. Заради кой друг?

— Съжалявам. Опитвах се само да помогна. Помислих, че ако му кажа, че не искам да отида, двамата с него ще имате възможност да останете сами.

Тя го погледна подозрително:

— Защо трябва да правиш това?

Той отвори хладилника, извади портокаловия сок и си наля една чаша, без да сваля поглед от нея.

— Ти наистина не можеш да ме понасяш, нали?

Тъй като се почувства неудобно под изпитателния му поглед, тя мина покрай него, за да прибере кошницата в килера.

— Дали мога да те понасям или не, няма нищо общо с чувствата ми в момента.

— Тогава какво има?

— Разстроена съм — избухна тя. — И не мога да направя нищо. Искам нещата да се върнат в старото си русло, но не може. Ти си тук и дори утре да изчезнеш, няма начин Кевин и аз да се върнем назад. По един или друг начин, сега вече си част от нас.

Без малко щеше да добави, че на няколко пъти се е чудила дали би променила положението, ако имаше възможност. Въпреки отрицателните емоции, които Кевин беше имал през последните седем месеца, тя не можеше да отрече, че повече е спечелил, отколкото е загубил. Обожаваше да има баща. Не, трябваше да бъде честна поне пред себе си, Кевин обожаваше Мейсън.

— Звучиш така, все едно че си попаднала в клопка.

— Има нещо такова.

Въздухът около тях се наелектризира.

— Ще се оправят ли нещата, ако си отида? — попита той.

Беше смаяна. Не беше в стила на Мейсън да се предава толкова лесно, но думите бяха изречени така, че тя не се съмняваше, че наистина го мисли. Трябваше само да го помоли и той щеше да си отиде.

— Не — отговори тя.

— Не, няма да се оправят, или не, не си тръгвай? — тихо я попита той.

— Кевин никога няма да ми прости.

— Забрави Кевин за малко. Ти какво мислиш?

Какво искаше от нея: признание, че той я интересуваше ли? Можеше да си представи как щеше да го използва, как щеше да я държи под напрежение.

— Обещах ти един месец — избегна тя директния отговор. — Не престъпвам обещанията си.

Той кимна, сякаш признаваше, че е получил всичко, което можеше да вземе от нея. Отиде до килера, извади кошницата и я сложи на плота.

— Ходи ми се на пикник. Искаш ли да се присъединиш?

За какво, по дяволите, беше всичко това? Дали не се опитваше да изкупи грешката си, че е провалил плановете й за пикник? Или се опитваше да се сприятели с нея? Макар че килимчето под краката й не беше изцяло измъкнато, Крис усети, че Мейсън го е дръпнал доста рязко. Тя преглътна внезапното чувство на задоволство, което я обзе.

— Имаш ли нещо предвид? — попита тя в същия тон.

— О, мислех си за океана. През този сезон вероятно целият плаж ще бъде на наше разположение.

— Странно, че казваш точно това. Преди малко и аз си мислех за същото. Как мислиш, дали ще можем да убедим Кевин да дойде с нас?

— Мога ли да му кажа, че ще оставим снощното пиле тук и ще спрем някъде да купим сандвичи?

Против волята си Крис се усмихна.

— На мене самата пилето ми омръзна — призна си тя.

— Тогава всичко е решено. — Той й кимна в знак на съгласие и тръгна към стаята на Кевин. Стигна до вратата, спря, обърна се и се върна.

— Крис?

Тя прекъсна работата си и се обърна към него:

— Да?

От изражението му разбра, че не му е лесно да изрече следващите думи. Той сви рамене:

— Просто исках да изразя, макар и със закъснение, благодарността си.

— За какво?

— Че улесняваш нещата, въпреки че не си задължена.

Объркана, Крис го спря:

— Аз бях онази, която първоначално искаше да отиде на пикник, помниш ли?

— Не говоря за пикника. — Той разтри врата си. — Ти не направи никакъв опит да се намесиш или да повлияеш на отношението на Кевин към мене още от първия ден, когато ми разреши да го взема. Отне ми известно време да разбера защо изчакваше да останем насаме: за да ми кажеш за какво говедо ме смяташ.

Не знаеше какво да му отговори, защото нямаше представа, че изобщо е забелязал, камо ли оценил, усилията й да му помогне да се сближи с Кевин.

— А ти какво очакваше, Мейсън?

— В началото се страхувах, че ще се опиташ да настроиш Кевин срещу мене. Трябваше обаче само да се вслушам в приказките на Кевин за тебе, за да разбера, че никога не си казвала лоша дума за мене, докато сте били сами, дори и когато си била сигурна, че съм най-лошият вариант за баща, който би могъл да има.

— Защо ще искам Кевин да мисли лошо за баща си? — попита тя, искрено смутена от благодарността му за нещо, което, според нея, беше основна част от ролята на родителя. — Какво щях да спечеля?

Той се взираше настойчиво и продължително в нея, като че ли искаше да разбере дали е искрена.

— Без мене той щеше отново да ти принадлежи изцяло.

Ето какво било. Как е могла да бъде толкова глупава, че да не го забележи по-рано? Причините, поради които Мейсън беше искал да прекарва продължително време с Кевин, бяха повече от очевидни. Искал е да му докаже, че не е човекът от портрета, който според него Крис рисувала.

— Не бих могла да му причиня това, Мейсън. Той трябва сам да си състави мнение. — На устните й се появи смутена усмивка. — Нямаше никаква причина да възпирам Кевин да те опознае, след като осъзнах, че не си такъв гадняр, за какъвто те мислех в началото.

— Кога стана това?

Усмивката й премина в самоосъдителен смях:

— Лека-полека го осъзнавах, но изцяло се предадох пред фактите преди няколко седмици.

— Няма ли да ми подскажеш какво промени мнението ти? Зная, че не е била сватбата.

— Къщата.

Сега той изглеждаше объркан.

— Къщата? Не разбирам.

— Имаше стотици други места, където можеше да избереш…

— Какъв смисъл щеше да има? — прекъсна я той. — Не исках да ви откъсвам двамата с Кевин от познатата ви среда?

— Именно. Без дори да го осъзнаваш, си ни поставил на първо място.

— Не би било логично да е иначе — отвърна той, като очевидно се опитваше да разбере аргументите й. После се намръщи. — Божичко, звуча като мистър Спок[1].

— Ако не се размърдаме — каза тя, изненадана, че й се иска да продължи да си говори с него, — ще се стъмни, докато стигнем до плажа.

Бавна усмивка озари лицето му.

— Кой плаж имаш предвид?

— Стинсън? Ти съгласен ли си?

— Любимият ми!

Тя се разсмя:

— Лъжец. Обзалагам се, че никога не си стъпвал там. Нещо повече. Обзалагам се, че не си вземал почивен ден, откакто си се преместил в Сакраменто.

— Добре, не съм бил там, но поне съм чувал за него. И грешиш за почивните дни. — Той направи гримаса. — Не ми се искаше до го споменавам сега, но ако си спомняш, обичам да карам ски.

— Прав си. Бях забравила. — Какво ставаше с тях? Те всъщност водеха нормален разговор. Сякаш си допадаха. — Което доказва, че не съм злопаметна.

Спонтанно го хвана за ръката и го изведе от стаята, без да осъзнава интимността на действието, докато не го докосна. Очакваше да се отдръпне, както правеше в миналото, ако не физически, то поне емоционално. Тя си пое облекчено дъх, когато това не се случи.

— Беше тръгнал да викаш Кевин, забрави ли?

— Не се притеснявай за нас. Ще бъдем готови да излезем през вратата след петнайсет минути — предизвика я той.

С леко сърце, както не се беше чувствала от месеци, Крис извика след отдалечаващия се Мейсън:

— Аз ще бъда готова след десет.

— Обзалагам се на десерта, че няма да си.

— Готово — съгласи се тя, грабна кутия с бисквити от шкафа и я бутна в кошницата.

Десет минути и няколко секунди по-късно тя товареше провизиите в багажника.

— Изгуби десерта — заяви доволна тя.

— Никога ли няма да се науча да не те подценявам?

Това беше най-хубавият комплимент, който би могъл да й направи. Може би магията щеше да се задържи малко повече.

Тази нощ Мейсън не можа да заспи. Непрекъснато си припомняше деня, но бе неспособен да се зарадва на добре прекараното време с Крис и Кевин. Не можеше да престане да се тревожи, че двамата с Крис бяха тръгнали по улица без изход и рано или късно щеше да се наложи да плащат повече, отколкото някой от тях можеше да си позволи.

Не искаше да я заблуждава и да я остави да си мисли, че случилото се през този ден може да се развие в нещо повече. Ситуацията беше напълно ясна. Погледнати отстрани, те представляваха идеалното семейство — майка, баща и дете. Но две от страните никога нямаше — не — никога не можеха да се срещнат, триъгълникът никога нямаше да бъде завършен. В скоро време щеше да се наложи да го обсъдят. Трябваше да бъде сигурен, че тя разбира как стоят нещата с него и че той не иска да я наранява в никакъв случай.

Когато разбра, че няма да заспи, реши да стане. Намъкна халата си и тръгна към кухнята, мислейки си, че една бира ще го отпусне. Когато зави зад ъгъла, откри, че Крис го беше изпреварила. Беше застанала до печката, с кутия мляко в ръка, а на плота до нея имаше какао. Памучната нощница стигаше до над колената й. Тя не откриваше нищо повече, от която и да е друга дреха, с която я беше виждал, дори по-малко от роклята й на бала, но видът на Крис в нощница предизвика силна и неочаквана възбуда в слабините му.

Крис не беше красива в класическия смисъл, не по начина, по който бяха Сюзан и Даян. Тя не изглеждаше крехка или ефирна. Блясъкът в очите й беше по-скоро дяволит, отколкото прелъстителен, държеше главата си винаги предизвикателно. Тялото й беше стегнато и стройно като неговото и той не се съмняваше, че тя може да се катери толкова нависоко, колкото и той, да кара ски толкова дълго, колкото и той, и да се люби със същата енергия. Приличаше по-скоро на Жана Д’Арк, отколкото на мадоната на Рафаел, на жена, която настоява да носи кошницата за пикник, а не само одеялото.

Тъй като по-лесно си я представяше как сразява дракон, отколкото как се оставя да бъде омаяна от Принца Чаровник, не беше изненадан, че никога не се бе омъжила. Би допуснала мъж в живота си единствено, защото го обича до полуда, или защото е баща на детето й, а не защото се нуждае от него. Наблюдавайки Ребека и мъжете, с които тя беше имала връзки през годините, Мейсън беше разбрал, че много малко мъже могат да приемат този вид независимост у жените. Никога не беше успял да проумее причините, но беше го виждал прекалено често, за да не вярва, че е истина.

— Колко дълго смяташ да стоиш там и да ме гледаш, без да продумваш? — попита Крис, без да се обръща.

— Откъде знаеш, че съм тук? — отговори й той с въпрос.

Тя се обърна:

— Чух вратата на спалнята ти да се отваря и да слизаш насам.

— Не можах да заспя.

Тя вдигна кутията с мляко.

— Както виждаш — и аз. — После я остави на плота, взе една лъжица и отвори пакета с какао. — Искаш ли?

— Не, благодаря — отвърна автоматично той, но после добави: — По дяволите, може би е по-добре, отколкото бира. Отдавна не съм… — на върха на езика му беше да каже „откакто аз и Даян бяхме заедно“, но реши да спре дотам.

Крис намали пламъка на котлона, но той изгасна. Като мърмореше, тя го запали отново и се наведе да види дали всичко е наред. Нощницата й се повдигна и откри част от коприненото й, светлолилаво бельо. Мейсън си каза, че не трябва да я гледа, но съобщението се загуби някъде между казването и правенето. Неспособен да се мръдне, той изненадан осъзна силното си желание да отиде до нея и да прокара ръка по бедрото й, да усети гладката й кожа, мекото бельо, да я накара да изстене при допира му и да се обърне към него… Не. Трябваше да се стегне.

Опита се да каже нещо, което да развали магията:

— Даян имаше навика да прави горещ шоколад, когато не можеше да заспи.

— Зная — отвърна Крис. — Този номер го научи от мене. — Тя наля още една чаша мляко и я добави в чайника заедно с две пълни лъжици какао.

— Вие изобщо не си приличате — каза той, все още завладян от разтърсващата мисъл как би се чувствал, ако Крис му отвърне.

— Казвал си го вече.

— Не исках да ви сравнявам — добави той бързо, защото осъзна, че може да го разбере погрешно.

Тя извади още една чаша от шкафа.

— Не се притеснявай. Не си първият човек, който прави тази забележка. Свикнала съм. — Тя обгърна чашата с ръце и тихо добави: — Поне някога бях свикнала.

Тонът й го развълнува.

— Все още ти липсва, нали?

— С Кевин, който непрекъснато ми напомня за нея, ми е много трудно да я забравя. Е, вече не боли толкова. Когато се сещам за нея, понякога дори се смея на някои от спомените за съвместните ни преживявания.

С Даян като буфер между двамата, той можеше да прекоси стаята и да застане до Крис. Чудеше се какво ще стане, ако си спомнеше как беше държал Крис в прегръдките си. Беше само за един танц, при това против желанието й, но споменът за усещането се беше запазил.

— Когато получих онова писмо, все едно, че загубих Даян за втори път.

— Само че този път трябваше да се справиш и с вината — отбеляза проницателно тя. — Не ти е било лесно да откриеш, че не заслужава всичките онези ужасни неща, които си си мислил за нея през тези години.

— Откъде знаеш?

Тя въздъхна.

— Предполагам, че и аз бих реагирала така.

— Според тебе толкова ли много си приличаме? — попита той, живо заинтересуван от отговора й.

Тя не вдигаше поглед от печката:

— Вероятно повече, отколкото би си признал някой от нас.

— Може би там ни е проблемът. Обикновено противоположностите се привличат.

Тя изключи котлона и наля димящото какао в чашите. Когато изплакна чайника и го остави да се накисва, тя се протегна и извади пакет меки бонбони.

Предвиждайки какво ще му открие нощницата й при това движение, Мейсън се зае да занесе чашите на масата. Нямаше нужда да си прави този труд. В съзнанието си я виждаше също толкова ясно.

Беше объркан както от своите чувства, така и от поведението на Крис. До днес не беше направил нищо, което да заслужи приветливото й отношение. Какво се беше случило, та беше готова отново да му се довери, сякаш на бала не се бе случило нищо особено?

И тогава, без всякакво предупреждение, тя взриви бомбата:

— Защо предпочиташ да не се разбираме?

Долната му челюст увисна:

— Ти си въобразяваш…

— Не — отвърна тя спокойно, докато пускаше бонбоните в чашите. — Иска ти се да си въобразявам. Предполагам, че така би било по-лесно, но имам извратената склонност винаги да избирам трудния път.

За да протака, той седна с чашите и бутна едната в другия край на масата, където щеше да бъде Крис, и после обви своята с ръце, сякаш да се стопли.

— Затова ли реши да отгледаш Кевин, вместо да го дадеш за осиновяване? — избягна отговора той с въпрос, защото знаеше, че тя ще се почувства принудена да отговори.

Тя върза с ластик пакета с бонбони, хвърли го на плота и седна:

— Всъщност уредих да го осиновят, но това не беше бягане от трудностите.

За първи път Мейсън чуваше, че в живота на Кевин е имало и някой друг. Беше страшно заинтригуван:

— Какво се е случило?

— Хората, които трябваше да го вземат, решиха, че не искат да имат нищо общо с болно бебе — отвърна тя. След няколко секунди добави: — Кевин се разболя точно по това време, сякаш знаеше, че единственият начин да го задържа при себе си, е никой друг да не го иска.

— Господи: — Той поклати глава. — Толкова много неща не зная за миналото му!

— Знаеш всичко необходимо. — Тя отпи от шоколада, а после облиза следите от него по устните си.

Погледът на Мейсън не можеше да се отмести от устата й. Обзе го страстно желание да я целуне. Искаше да вкуси от нея, да усети как устните й се поддават на неговите, да почувства топлината й. Опита се да отдаде този импулс на провалената вечер, която смяташе да прекара с Кели, но не можа. Особено след като си призна, че чувствата му излизаха извън рамките на страстта. Всъщност копнееше за нещо, което отдавна липсваше от живота му — да има правото просто да докосне някоя жена и да знае, че тя ще му отвърне с обич.

Осъзнаването на желанието го засили още повече и изтри всякаква друга мисъл от главата му, докато не стана толкова силно, че Мейсън имаше чувството, че ще се задуши, ако не успее да се освободи.

— Става късно — каза той, изненадан, че може да говори сред бъркотията в ума си. — Ако нямаш нищо против, ще занеса шоколада си в стаята и ще го допия там.

Разочарованието й пролича в объркания поглед, който му отправи.

— Разбира се, че нямам нищо против — отвърна прекалено бързо. — И аз си мислех същото. Успявам да се наспя единствено когато Кевин прекарва нощта у Джон и Мери. — Тя се изправи и дръпна надолу нощницата си.

Въпреки че той бе предизвикал тръгването й, Мейсън се разстрои, че губи компанията й. Докато я наблюдаваше как взема чашата си и тръгва към вратата, той реши, че е жизненоважно да я накара да разбере, че не е виновна за изненадващия обрат в поведението му.

— Днес прекарах чудесно — заяви той, без да успее да избегне сковаността на гласа си.

— И аз също — тя награди опита му с усмивка.

— Можем някой ден да го повторим — предложението прозвуча неубедително дори и за него.

— Сигурна съм, че Кевин ще бъде във възторг.

Той кимна и вдигна чашата си към нея.

— Ще се видим сутринта.

Ръката й беше върху ключа за лампата. Очевидно го чакаше да излезе първи. За секунда той се почуди какво би било, ако тя тръгнеше пред него, а не в противоположна посока…

На път за спалнята той си обеща, че следващия път, когато не може да заспи, ще брои овце. Повече нямаше да има нощни срещи между тях двамата. Не беше честно към Крис и той със сигурност не искаше да я накара да преживее всичко това отново.

[1] Бенджамин Спок — американски лекар и педагог. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и втора

Крис намъкна анцуг с качулка, закопча ципа догоре и седна на ръба на леглото да завърже маратонките си, но преди това разтри настръхналата кожа на краката си. После погледна часовника. След десет минути трябваше да се срещне с Мери, за да направят сутрешния си джогинг. Бяха си обещали, че днес ще се върнат към обичайния си маршрут от осем километра вместо трите километра, които пробягваха набързо през последния месец. След по-малко от три часа сън Крис се обзалагаше, че Мери ще трябва да й оказва медицинска помощ още преди да са стигнали парка.

И на сутринта изпитваше също толкова объркани чувства, колкото и предната нощ. От една страна беше Кевин, около когото беше истинска наслада да бъдеш вчера, защото щастието му разпръскваше ярка светлина, която съперничеше на огъня. От друга — беше странният начин, по който Мейсън реагира на намаляването на напрежението помежду им.

Намаляване на напрежението? Кого се опитваше да заблуждава? Имаше моменти, в които бяха изглеждали като семейството, за което се представяха, моменти, в които Мейсън я беше гледал с очи, жадни за обичта, с която тя щедро обсипваше сина им. И все пак там винаги беше и резервираността, която я предупреждаваше да не му отговаря, защото не само че щеше да се обърне и да избяга, а и щеше да я атакува, преди да изчезне.

Защо изпитваше нужда да се предпазва от нея? Какво, според него, тя щеше да направи — да го подмами към връзка ли? Не можеше ли да разбере, че тя не иска, както и той, да развали едно приятелство с физическо задоволяване? Дори мисълта за това я ужасяваше.

Тя завърза маратонките си и тръгна към спалнята на Кевин. Беше сложила ръка на бравата, когато осъзна, че няма нужда да го буди и да го води при Джон. Днес беше неделя. Мейсън можеше да се грижи за него, докато двете с Мери тичаха.

Тръгна да пише бележка и тогава чу Мейсън да се размърдва в стаята си. След като стана очевидно, че няма намерение да излезе веднага оттам, тя отиде до вратата и леко почука.

Той отвори, облечен с дънки, на които само горното копче беше закопчано. Очевидно го беше сварила тъкмо когато ставаше от леглото. Полуголотата му разконцентрира Крис и за миг тя забрави за какво беше дошла.

— Нещо не е наред ли? — попита Мейсън, очевидно толкова изненадан от посещението й в стаята му, колкото тя от неговия вид.

— Не — отвърна тя, като си възвърна самообладанието. — Просто исках да съм сигурна, че ще си бъдеш вкъщи за известно време. Не исках да будя Кевин и да го водя със себе си, ако не се налага.

Той погледна към обувките й, после към голите й крака и след това отново към лицето.

— Отиваш да тичаш ли?

— Въпреки че здравият разум ме съветва противното.

— Чудех се как поддържаш добрата си форма.

Тя се усмихна:

— Никога не съм знаела как да отвърна на подобно твърдение.

Изкушаваше се да го попита как той поддържа такава формата си. Нямаше и грам излишна тлъстина по тялото му. Като знаеше графика му, беше й трудно да повярва, че има време да тренира, но мускулите по ръцете и раменете му говореха противното.

Кевин беше наследил телосложението на баща си. Дали и той щеше да развие широкия гръден кош на Мейсън? Почувства се неудобно от това, накъде водят мислите й, прокара нервно ръце по шортите си и после ги пъхна в джобовете на анцуга си.

— Е? — настоя тя.

— Какво?

— Ще бъдеш ли тук?

— О, да, ще бъда!

— Добре. — Тя отстъпи назад. — Няма да се бавя много.

Той застана на прага и се облегна на касата на вратата.

— Не бързай.

Тя попита импулсивно:

— Искаш ли да дойдеш? Джон може да гледа Кевин.

Той се засмя и поклати глава:

— В списъка с любимите ми занимания бягането се нарежда точно след ваденето на зъб.

Тя премигна в престорена изненада.

— Майчице, доста по-нависоко е от моя списък! — Мисълта, че Мери я чакаше, я накара да побърза. — Кажи на Кевин, че ще му направя палачинки с боровинки, когато се върна.

Почти беше стигнала до входната врата, когато го чу да я вика. Тръгна назад към дневната, когато го видя да се задава по коридора.

— Мислиш ли, че Кевин би искал да излезем и да закусим навън? — Той бързо добави: — Заедно с тебе, разбира се.

— Звучи чудесно! — каза тя, безкрайно зарадвана от предложението му.

— Ще го уредя.

Тъй като не знаеше какво друго да каже, тя кимна и излезе. Краката й сякаш летяха над тротоара, докато тичаше към къщата на Мери.

Мейсън остана до прозореца да наблюдава Крис, докато изчезна от погледа му. После отиде в стаята си и се дооблече, чудейки се колко бързо беше изоставил решението си отпреди няколко часа да държи на разстояние Крис и да възстанови резервираността в техните отношения. Въпреки че Кевин щеше да спечели от това, родителите му да си играят на семейство, Мейсън изобщо не го искаше. Имаше чувството, че и Крис не желае това.

И все пак една разходка нямаше да навреди. Докато и двамата бяха наясно, че го правят заради Кевин, нямаше никаква причина да не се опитат да установят нормални отношения помежду си. По-лесно е да се плува в спокойни води.

Дори и ако се окажеше, че Кевин може да преживее евентуалния развод по-рано, отколкото той или Крис очакваха, това щеше да стане едва след години. Трябваше да намерят някакъв начин да общуват помежду си. Този уикенд беше добро начало. Ако продължаха в тази насока, може би един ден щяха да започнат да се харесват и уважават, така както беше и с Ребека.

Ето, това беше идеалното решение. Отсега нататък, когато мисли за Крис, ще я сравнява с Ребека.

Той изпъшка. Наистина ли искаше две Ребеки в живота си?

Още повече че един настойчив вътрешен глас му повтаряше, че нито веднъж през всичките години на познанството му с Ребека сърцето му не беше подскачало, когато тя влезеше в стаята, както правеше при появата на Крис.

— Уф — изпуфтя Мери, настигайки Крис, докато правеха третата си обиколка около тенискортовете в парка Маккинли. — Ако не… знаех… бих те заподозряна, че си взела… нещо тази сутрин. Никога не съм те виждала… в такава форма.

Крис се разсмя:

— Вероятно няма да мога да стана от леглото утре.

— Трябва да спра за малко — настоя Мери. Тя се наведе и опря ръце на коленете си. Няколко пъти си пое дълбоко дъх и после се изправи.

— Може ли да повървим известно време?

— Не е ли по-добре да тръгваме обратно? Казах на Мейсън, ме няма да се бавя много.

— Този човек никога ли не си взема почивен ден?

Крис се поколеба. Опитваше да измисли как да разкаже на Мери какво се беше случило между нея и Мейсън през последните два дни, но не можеше да намери думите, вероятно защото не беше сигурна какво всъщност се бе случило. Миналата седмица Мери беше необичайно мълчалива, когато Крис й каза за бала, а единственият й коментар беше неочакван:

— Кой би предположил, че Мейсън Уинтър може да играе ролята на рицаря в блестящи доспехи?

— Всъщност — каза Крис — вчера си взе почивен ден. Ходихме на пикник на плажа Стинсън.

Умората беше заместена от силно любопитство.

— Ооо! — възкликна Мери.

— А тази сутрин тримата ще закусваме навън — по предложение на Мейсън, не мое.

Мери спря и махна лентата от главата си.

— Да не съм пропуснала нещо? Това същият мъж ли е, който си беше уредил среща с друга жена, две седмици след като се беше оженил за тебе?

Крис сви рамене:

— Аз също не разбирам.

— Може би иска да се извини, че е бил такъв кретен?

— И аз си го мислех.

— Но?

— Тази публика му е в кърпа вързана. Защо да си губи времето да гради опори, когато няма нужда?

Мери повдигна вежди замислена:

— Нещо ми подсказва, че най-накрая е погледнал какво му е поднесено на тепсия и е открил, че може да го заинтересува.

Крис изсумтя иронично:

— Как ли пък не!

— Е, би било чудесно, ако се окажа права — отбеляза замислена Мери.

— Защо? — попита Крис с изострено любопитство.

— Защото ти вече си падаш по него, а аз не искам да те видя с разбито сърце.

Крис си пое изненадана дъх:

— От къде на къде ти хрумна тази идиотска идея?

— Когато прекара цели два дни в търсенето на рокля за бала, ме накара доста да се замисля.

— Налагаше се. Средствата ми бяха ограничени.

— Затова ли се опита да скриеш от мене какво правиш?

— Не споделих, защото знаех, че ще ми кажеш, каква голяма грешка правя.

Мери я погледна:

— А това беше последното нещо, което искаше да чуеш. Ти искаше да натриеш носа на Мейсън и изобщо не желаеше да слушаш гласа на разума.

Боже мой, дали Мери беше права? Дали действията й бяха предопределени, а тя не го съзнава?

— Защо ще искам да правя това?

— Ако оставим настрани факта, че Мейсън е бащата на Кевин и животът ви ще стане много по-лесен, ако престанете с тази измама, се изправяме пред главния въпрос. Чисто и просто, Мейсън е страхотен. Ти може да живееш в Калифорния, но не си застрахована леглото ти да не става студено през самотните зимни нощи.

Крис прекоси тревата и седна на една от пейките. Нищо от казаното от Мери не беше ново за нея. Същите мисли бяха минавали и през нейния ум през последните няколко седмици. Когато обаче ги чу изречени на глас, те придобиха много по-голяма неоспоримост, която тя не беше сигурна, че може да понесе.

— Прекалено стара съм за това — простена тя.

Мери седна до Крис.

— Заради онези ужасни хормони е — заяви тя с усмивка. — По всяко време могат да те ударят.

— Това ли е всичко? Никакъв съвет? Никакво предложение да ми помогнеш да се измъкна?

— Дай му шанс — отново сериозно каза Мери.

Изминаха няколко секунди, преди да й отговори, а когато го направи, тя шепнеше:

— Мисълта ме ужасява.

Седнали на пейката, те наблюдаваха как потокът от бегачи стига върховата си точка, а после бавно намалява. Най-накрая им стана студено и тръгнаха обратно.

Докато чакаше Крис да се върне и Кевин да се събуди, Мейсън свари кафе, запали огъня и седна в дневната да чете сутрешния вестник. Когато свърши с него, той го сгъна и тъкмо щеше да го сложи под масичката за кафе, когато забеляза албума, който Крис му беше показала през онзи бурен декемврийски ден.

Той се втренчи в албума, знаейки, че това е кутията на Пандора, и беше изненадан от силното привличане и отблъскване, което тя упражнява едновременно върху него. Най-накрая си призна, че Крис е била абсолютно права в анализа си: той все още не се беше справил с чувствата си към Даян. Осемте месеца, откакто беше открил истинската причина, поради която го беше напуснала, не му бяха достатъчни да превъзмогне чувството си за вина. Имаше толкова въпроси без отговор! Защо толкова лесно беше приел заминаването й? Дали егото му беше толкова крехко, та беше повярвал на историята й, че вече не го обича?

Изпитваше отчаяна нужда да каже на Даян колко много съжалява, че е повярвал на обяснението й, че е бил толкова завладян от собствената си личност, че не е забелязал какво става с нея и че не е бил с нея, когато се е нуждаела от помощта му. Не можеше дори да си спомни защо е бил извън страната.

Осъзнавайки, че чувството за вина няма да намалее, ако отказва да го признае, Мейсън взе албума и го отвори, като пак започна отначало. Насили се отново да разгледа снимките с надеждата, че този път знанието ще улесни нещата.

Видя Даян като бебе и забеляза, че няма нито общо между нея и Кевин. Докосна с пръсти образа й и погали детето, което е била, като непрекъснато й повтаряше колко съжалява. Не беше честно Кевин да прилича на него, а не на нея. С нищо не беше заслужил този дар.

Очите му се напълниха със сълзи и стаята се замъгли. За първи път, откакто Даян го беше напуснала, си позволяваше да признае колко силно беше наранен и колко много му липсваше тя. Сякаш тялото му беше стегнато в окови и той едва дишаше.

Зад себе си чу Кевин, който подскачаше в кухнята. Бързо изтри очите си и затвори албума.

Но не преди Кевин да влезе в стаята и да види какво става.

— Какво има, татко? — попита той. Спря на няколко крачки от баща си и се вгледа в него.

В ума на Мейсън дойдоха няколко отговора, но нито един не беше подходящ за пред Кевин. Реши да признае истината.

— Разглеждах снимки на мама Даян, когато е била малка, и те ме разстроиха.

— Как така? — попита Кевин и се приближи.

— Защото я обичах и исках да й кажа нещо, а не мога.

Кевин се покатери на дивана и седна до Мейсън.

— Кажи го на мене — заяви той съвсем по детски.

Мейсън прегърна сина си и го привлече към себе си.

— Страхувам се, че няма да е същото.

— Как така? — отново запита Кевин. Някои деца питаха непрекъснато „защо“, а Кевин — „как така“.

— Защото… — По дяволите! Защо да не му каже истината? — Исках да кажа на мама Даян колко съжалявам, че съм й бил сърдит през всичките онези години, в които не знаех за тебе.

Кевин помисли за минута и после напълно уверено заяви:

— Тя щеше да каже, че всичко е наред.

Усмивката на Мейсън беше пълна с тъга.

— Откъде знаеш? — попита той, изумен от това, колко отчаяно искаше да повярва на Кевин.

— Мама казва, че мама Даян е била от хората, които обичат всички. Трейси е такава. — Когато направя нещо, което я ядосва, никога не ме кара да й се извинявам по два пъти.

Как беше казано в Библията? „Из устата на младенците и сучещите“[1]? Мейсън се наведе и целуна Кевин по главата.

— Благодаря ти.

Кевин започна да се върти.

— Къде е мама? Гладен съм.

При споменаването на Крис Мейсън отново усети как оковите сковават гърдите му. С отслабена защита, той беше на прага да направи ужасна грешка. Глава богу, че се усети навреме.

— Всеки момент ще се върне. Двете с леля Мери отидоха да потичат.

Крис намали ход, когато зави зад ъгъла и видя къщата им. Все още зашеметена от разговора си с Мери, тя не беше сигурна, че иска да види толкова скоро Мейсън. Сега, когато беше признала чувствата си, как щеше да влезе през вратата и да продължи откъдето бяха стигнали, сякаш нищо не се беше случило?

Точно там беше проблемът — нищо не се беше случило и все пак нищо не беше същото.

По дяволите! Не искаше да се влюбва в Мейсън Уинтър. Беше напълно ясно, че не иска нищо повече от нея, освен да бъде майка на детето му. Действията му говореха много повече от думите му. Не беше толкова глупава, за да мисли, че предният ден е бил нещо повече от учтиво извинение за поведението му на бала.

А и вината не беше изцяло негова. О, макар да се беше държал като страхливец, все пак не беше направил нищо, за да я окуражи или да й даде знак, че е добре дошла в живота му.

Тогава защо беше отишла на бала?

Стоеше на входната врата и нямаше причина да не влезе вътре. Залепи на устата си една учтива усмивка и отвори вратата. Веднага усети миризмата на пържени филийки.

— Здрасти, мамо — извика Кевин. — Ние сме в кухнята.

Объркана, Крис спря. Мейсън не беше ли казал, че иска да ги заведе на закуска? Тя погледна часовника на полицата. Не беше се забавила толкова много, за да са се отказали да я чакат.

Влезе в кухнята, свали качулката си и разкопча анцуга. Двамата бяха на масата и довършваха закуската си. Мейсън вдигна поглед, когато тя влезе.

— Мислех, че…

— Извинявай, че започнахме без тебе — оживено каза Мейсън. — Но имам малко работа в офиса днес и реших да тръгна по-рано.

— Но оставихме и за тебе — намеси се Кевин.

Разочарованието й заплашваше да я смаже. Едва сега разбра с какво нетърпение е очаквала да прекарат сутринта заедно.

— Струва ми се, че нямаше никаква работа днес — заяви тя ядосана на себе си, че не успява да прикрие съжалението си.

Мейсън занесе своята и на Кевин чинии в мивката.

— Изникна нещо спешно.

Тя не искаше той да разбере колко е засегната.

— Е, предполагам, че все пак нещата се нареждат добре — каза тя, свали анцуга си и го метна на облегалката на стола. — Мери искаше да отидем на пазар тази сутрин. Не беше добре да й откажа, а сега няма и да се наложи.

Мейсън я погледна. Тя имаше противното чувство, че той не е повярвал на нито една нейна дума. Но не каза нито. Вместо това кимна и заяви:

— Права си. Понякога нещата се нареждат добре.

Трябваше да се махне оттам, преди да се прояви като пълна глупачка.

— Отивам да взема душ — обяви тя без всякаква връзка.

— Вероятно няма да съм вече тук, когато излезеш.

Господи, какво не би дала за подходяща фраза за достойно измъкване! Тъй като не се сети нищо, тя просто си излезе, страхувайки се, че ако остане още малко, сърцето й ще слезе в петите.

Час по-късно Мейсън пристигна в офиса си, отпрати охраната и си отключи сам. За първи път през последните години не очакваше с нетърпение да прекара деня сам в кабинета. Вместо да тръгне право към него, той реши да се поразходи по коридорите. Беше изненадан, когато откри Ребека зад бюрото й, но все пак вътрешно бе доволен, че ще има компания в нещастието си.

При влизането му тя вдигна поглед.

— Мислех, че през почивните дни няма да идваш на работа — отбеляза тя.

— Май че и ти имаше подобно намерение.

— Аха, обаче вкъщи не ме чака син, който си мисли, че мога да вървя по водата. — Тя бутна стола си назад и вдигна краката си на бюрото. — Какво е твоето извинение?

— Предполагам, че не съм в настроение да си мокря краката.

— Ама че хумор! — отвърна тя с презрително изражение.

— Да не си станала със задника нагоре тази сутрин?

Тя свали краката си на пода с трясък:

— Днес не е подходящият ден да разговаряме, Мейсън. Дойдох тук, защото не съм във форма да контактувам, с когото и да е в настроението, в което съм.

Познаваше Ребека достатъчно добре, за да обърне внимание на предупреждението й — тя не казваше подобни неща без основание. Обаче държеше на нея твърде много, за да не се поинтересува дали не може да помогне с нещо. Пъхна палци в джобовете на дънките си, а ръцете му се поклащаха на хълбоците.

— Искаш ли да си поговорим?

— Няма да искаш да чуеш това, което ще ти кажа.

— Мислех, че става дума за тебе.

— Така е, но чувствата ми към самата мене са свързани с чувствата ми към тебе.

Той си пое дълбоко дъх и се приготви.

— По-добре си го излей на мене. Предпочитам да го чуя, вместо да гадая какво е то.

— Нали си спомняш за онзи тип, с който излизах през последните няколко месеца?

— Който си срещнала в Сан Франциско?

Тя кимна:

— Той е женен.

— Сега ли разбра?

Ребека се обърна и отправи поглед към прозореца.

— Не — отвърна безизразно тя. — Знаех го през цялото време.

Мейсън се опита да прикрие изненадата си. Ребека имаше желязно правило да не излиза с женени мъже. Или поне го беше имала досега.

— А той реши, че не може да напусне жена си ли? — Не можеше да измисли друга причина, поради която тя да е толкова разстроена.

— Никога не е възнамерявал да я напуска. — Ребека отново се обърна и погледна Мейсън. — Шокиран ли си?

Наистина беше, но тя не се нуждаеше и не искаше да чуе това от него.

— Трябва ли да бъда?

— Самотна съм, Мейсън И явно готова да се задоволя с наличното. Или поне бях до вчера. Тази сутрин осъзнах, че гордостта ми е твърде висока цена, която не мога да платя. — Тя сви рамене. — Така че отново ставам самотна.

— Какво общо имам аз с това?

— Толкова съм ти ядосана, че едва мога да те гледам. На тебе ти се предлагат неща, за които аз съм готова да пожертвам всичко, но ти си прекалено голям инат, за да го оцениш.

Разбираше гнева й. Не. Разбираше логиката й.

— Инатът няма нищо общо.

— О? Тогава кое има?

Той понечи да отговори, но смелостта го напусна в последния момент.

— Няма значение.

— Тя няма да умре, Мейсън.

— Откъде знаеш? — отряза я той, ядосан както от нейните обвинения, така и от своята прозрачност. — Можеш ли да ми дадеш някаква гаранция, че няма да се случи отново?

— Никой не може да даде подобни гаранции. Смъртта е част от живота, Мейсън. Рано или късно на всички ще ни се случи. Да се свиеш в една дупка и да оставиш живота да тече покрай тебе, не е решение.

— Ти май си мислиш, че знаеш отговора?

— Трябва да рискуваш…

— Дяволите да те вземат, рискувах. Виж докъде стигнах.

— Откъде идва тази страхливост у тебе, Мейсън?

Никога не й се беше ядосвал толкова. Какво право имаше да го разпитва?

— Не се опитвай да ме убедиш, че светкавицата не поразява два пъти едно и също място, Ребека. Вече съм минал по този път. Виждал съм как се случва. — Той се обърна и отиде до прозореца.

Няколко мига по-късно Ребека се приближи и застана безмълвно до него. Без да я поглежда, Мейсън добави:

— Няма да го преживея трети път, не мога.

[1] Псалм 8:2 — Б.пр. ↑

Глава тридесет и трета

Следващите две седмици бяха доста потискащи. Мейсън се прибираше всяка вечер по такова време, че да може да прекара поне един час с Кевин, преди той да си легне. Два пъти ходиха на бейзболен мач на „Сакраменто Кингс“, третият път поканиха Трейси и Джон да се присъединят към тях. Мери и Крис отидоха на кино и гледаха филм със субтитри.

Мейсън се държеше сдържано и студено с Крис, учтив до надменност, досадно внимателен с въпроси, които се отнасяха до съвсем незначителни неща от домакинството. Вместо да стане основа, върху която да градят, съвместният им живот беше празен, пуст и безсмислен. Скоро Крис започна да се съмнява дали балът и пикникът са се случили в действителност.

Когато тримата бяха заедно, тя беше чуждото лице. Макар да знаеше, че изключването не беше нарочно и че беше още една проява на желанието за усамотеност на Мейсън, болката й не намаляваше. Крис не разбираше защо той продължаваше да я държи настрани дори и от най-обикновените случки в живота си, но не го разпитваше, от страх, че може да разбере погрешно загрижеността й. Спазваше обещанието си. Какво значение имаше, че се държи резервирано и студено с нея? Откъде беше получила впечатлението, че има правото да очаква нещо друго?

Въпреки че привидното спокойствие между нея и Мейсън беше угнетяващо, то даваше възможност на Крис да навакса със задачите, които беше занемарила по време на преместването и периода след това. Да плаща разходите по домакинството, а Мейсън — вноските на ипотеката, навремето й беше изглеждало разумно и справедливо. Сега обаче семейството й се беше увеличило с още един човек, а домът й беше двойно по-голям. След като намереше наемател за старата си къща, вече нямаше да има проблеми. Дотогава трябваше да се бори за повече пари, за да може да свързва двата края.

Беше хубава слънчева мартенска утрин и вместо да отиде на разходка с Мери и да се порадва на лехите с лалета в квартала. Крис се принуди да остане вкъщи и да довърши невероятно досадното съобщение за пресата, предназначено за производител на гуми. Тъкмо вадеше последната страница от принтера, когато на вратата се позвъни.

Тя остави листа на бюрото и се затича към входа. Едно от нещата, които харесваше у Мери, беше, че тя никога не приемаше „не“ за отговор.

Но на вратата не стоеше Мери, а жена, която Крис никога не беше виждала. Беше облечена в скъп костюм, усмихваше се колебливо и изглеждаше така, сякаш притежаваше всички видеокасетки на Джейн Фонда и изпълняваше до едно упражненията й по аеробика. Крис реши, че е в началото на шейсетте години. На улицата зад нея беше спряло такси. Шофьорът беше излязъл на тротоара и се беше облегнал на оградата.

— С какво мога да ви помогна? — запита Крис.

— Търся къщата на Мейсън Уинтър.

Крис веднага стана предпазлива. Тази жена изобщо не приличаше на репортерите, които я преследваха след Бала на свети Валентин, но външността понякога лъжеше.

— Той очаква ли ви?

— Значи това е къщата му? — жената отговори с въпрос на въпроса.

— Да… — отвърна колебливо Крис.

Жената отпрати шофьора и после отново се обърна:

— Аз съм майката на Мейсън. Предполагам, че вие сте съпругата му?

Крис беше прекалено зашеметена, за да може да отговори. Защо беше добила впечатлението, че Мейсън няма семейство?

— Съжалявам, че идвам без предупреждение — продължи жената, — но, честно казано, страхувах се, че ако се бях обадила. Мейсън нямаше да иска да ме види.

— Той… той не е тук сега.

— Зная. Обадих се в кабинета му, преди да дойда тук. Исках да бъдем насаме, за да можем да се опознаем.

— Мейсън не ми е казвал… — Крис спря, защото изведнъж се усети какво щеше да каже. Опита се да си представи колко ужасно би се чувствала, ако Кевин никога не беше споменавал за нея на жена си.

— Не е нужно да ми обяснявате. Не съм и очаквала Мейсън да ви е казал за мене, нито пък за баща си и брат си.

Като чу това. Крис си помисли, че не би била толкова изненадана, ако майката на Мейсън беше почукала на вратата, облечена като великденски заек. Изведнъж се усети, че все още стоят навън, и я покани:

— Искате ли да влезем вътре, госпожо Уинтър?

— Моля ви, наричайте ме Айрис. Да, бих искала да вляза.

Айрис спря в средата на дневната и се огледа.

— Не можете да си представите колко пъти съм се чудила как изглежда домът на Мейсън. Мислех, че е целият в стъкло и месинг, с кожени мебели и бели килими. Разбира се, това не му подхожда, но сред подобно обзавеждане би му било по-лесно да скрие истинската си същност. Радвам се да видя, че съм грешила.

Крис се поколеба. След като Мейсън очевидно не се разбираше особено със семейството си, той имаше правото да прецени какво да й каже и какво не.

— Смесихме домакинствата си, когато се оженихме — измъкна се Крис.

Айрис погледна Крис и тя видя, че сините й очи са пълни с тъга.

— Не съм дошла, за да измъквам от вас информация. Исках просто да се запозная с вас… и с внука си. Вероятно не знаете, но той е първият от това поколение в семейството ни. Робърт и Клаудия, братът на Мейсън и жена му, решиха да нямат деца.

— Вие знаете за Кевин?

— Да — отвърна тя оживено. — От месеци насам се опитвам да измисля начин да го видя, без появата ми да създаде проблеми. Тъй като подходящият случай явно никога нямаше да се появи, престанах да го търся и се качих на първия самолет. Разбрах, че детето много прилича на баща си.

Крис вече наистина се обърка.

— Мейсън ви е разказвал за Кевин?

Тя поклати тъжно глава:

— Мейсън и аз не си говорим от години.

— А как…

— Дълга история. — Тя притисна с пръсти слепоочията си, сякаш се опитваше да задържи главоболието.

— Искате ли аспирин? — попита Крис.

— Не, но една чаша кафе би свършила работа. — Тя се усмихна. — Пристрастена съм към кофеина. Ако не получа сутрешната си дажба, започва да ме боли глава.

— Тъкмо смятах да сваря ново — каза Крис. — Настанете се удобно. Ей сега ще се върна.

— Ще имате ли нещо против да дойда с вас?

Вече не се чудеше откъде идва сдържаната учтивост на Мейсън. Повечето жени, които Крис познаваше, просто щяха да я последват.

— Не, ако вие нямате нищо против да гледате мивка, пълна със съдовете от закуска — отвърна Крис и я поведе към кухнята. Имаше чувството, че на Айрис това ще й е за първи път. Нямаше вид на жена, която всеки ден чисти с прахосмукачка под леглото.

— Обзалагам се, че си мислите, че съм колосвала бельото на Мейсън, когато е бил дете — заяви зад нея Айрис.

Крис спря така рязко, че почти се сблъскаха. Обърна се към Айрис и видя дяволито пламъче в погледа й. Налагаше се да стопи леда.

— Е, някоя от нас трябваше да го направи.

Крис се усмихна.

— Мисля, че започвам да ви харесвам, Айрис.

— Уверявам ви, Крис, че чувствата ни са взаимни.

Когато вече бяха седнали на кухненската маса с кафето пред тях, Айрис попита:

— Какво ви е разказвал Мейсън за себе си?

Беше въпрос от типа „Престанахте ли да биете жена си?“. Без значение как щеше да отговори Крис, все щеше да прозвучи погрешно. Ако признаеше, че не й е казвал нищо, щеше да разкрие пред Айрис историята на брака им. Ако кажеше, че й казал всичко, щеше да се обърка и да не може да отговаря адекватно.

— Мисля, че всъщност искате да знаете дали Мейсън ми е разказвал за вас.

— Да, и това също. Любопитна съм да разбера какви неща за семейството си би разказал Мейсън на новата си жена, но всъщност исках да разбера дали ви е казал за Сюзан.

— Сюзан? — възкликна Крис и веднага осъзна, че се е издала.

— Точно от това се страхувах — заяви Айрис и взе кафето си. — Зная защо сте се оженили с Мейсън, Крис. А също така зная, че ще си остане брак по сметка, ако не узнаете какво се е случило на Мейсън и го е направило такъв, какъвто е днес.

Крис стана предпазлива.

— Обърках се. Добих впечатлението, че вие и синът ви не поддържате връзка от дълго време, а сега искате да повярвам, че изведнъж силно сте се заинтересували от успеха на брака му?

Айрис остави кафето си на масата недокоснато.

— Отчуждението между двама ни се дължеше на Мейсън, не на мене. Той не разбра в какво положение ме поставя, карайки ме да избирам между него и баща му. — Тя погледна умоляващо Крис. — Как можех да застана до него и да изоставя мъжа, с когото бях прекарала всичките си зрели години, мъжа, който щеше да остарее с мене, докато синът щеше да бъде зает да проправя собствения си път?

— Коя е Сюзан? — След като беше показала, че не знае, вече можеше да продължи напред.

— Съпругата на Мейсън.

Крис се задави с кафето.

— Къде е тя сега?

— Умря.

— Как?

— Рак.

Късчетата информация, които досега се бяха носили безразборно в ума й, започнаха да се наместват и да образуват едно цяло. Сега схвана защо Мейсън би искал Даян да направи аборт и защо Даян го е напуснала, без да му каже защо си отива. Хванати в капана на миналото, и двамата не са могли да постъпят другояче.

— Сюзан беше изумително смела жена — продължи Айрис. — Тя се бори с рака в продължение на три години… опита всичко… ходи в различни клиники тук и в Европа. И продължи да ги посещава дълго, след като беше приела неизбежното, за да успокои Мейсън, че не са оставили непреобърнат камък. Мейсън беше неутешим, когато тя почина. Не мислех, че изобщо някога ще се влюби в друга.

— И тогава се е появила Даян — каза Крис със сърце, отново разкъсано от болка заради сестра й, но този път съжаляваше и Мейсън. На два пъти беше изгубвал жената, която беше обичал — едната беше умряла, а другата го беше напуснала, или поне той си е мислил, че го напуска. Кое беше по-жестоко?

И коя беше по-смела — Сюзан, която беше преминала през всички мъки с Мейсън до себе си, или Даян, която беше страдала сама?

Имаше ли някакво значение?

— Бях толкова сигурна, че с Даян и Мейсън всичко ще бъде наред — отбеляза Айрис. — Бяха толкова влюбени един в друг… поне така съм чувала.

— Кой ви е казвал? — Независимо от отчуждаването им, Айрис явно познаваше личния живот на Мейсън в големи подробности.

— Няма значение.

Крис не можеше да се отърве от чувството, че беше важно, но ако настояваше пред Айрис, която очевидно не желаеше да й отговори, щеше да я накара да се отдръпне.

— Казахте, че Мейсън ви е накарал да избирате между него и баща му — попита Крис. — Защо? Какво се е случило? — Потопена в собствения си свят и в собствените си грижи, досега Крис беше готова, дори нетърпелива, да съди Мейсън само по външните му прояви. Не можеше или не искаше да надникне зад фасадата, която Мейсън й представяше. Дали по свой начин тя не беше също толкова егоцентрична и погълната от себе си, колкото и той?

— Мисля, че той трябва да ти разкаже за това.

— Досега не го е направил и се съмнявам, че изобщо някога ще го стори. Мейсън и аз не си говорим за подобни неща.

— Аз не съм неутрален наблюдател. Естествено, моята версия ще наклони към Стюарт — бащата на Мейсън. Мисля, че в този случай онова, което ще чуете, ще ви настрои срещу Мейсън.

Аргументите й бяха логични, дори необорими, но отказът на Айрис да разкрие причините за раздора в семейство Уинтър я озадачи.

— Мисля, че има още нещо — не се отказа от темата Крис. А после нанесе удара. — Май не искате да ми разкажете заради ролята, която вие сте играли?

Улучи право в целта. Айрис изглеждаше така, сякаш температурата й беше скочила с двайсет градуса.

— Надявам се нещата между вас и Мейсън да потръгнат. Вие сте точно жената, от която той се нуждае.

— И каква по-точно трябва да бъде тя?

— Вие притежавате упоритост… и сте загрижена за него.

— Надявам се, че не сте получили погрешно впечатление защо се интересувам — почувства се принудена да поясни Крис. — Мейсън е баща на Кевин. Приела съм тяхната връзка и това, че тя ще продължи. Ако мога да помогна на Кевин, разбирайки по-добре Мейсън, съм готова да положа усилие.

— Вие май наистина мислите, че само за доброто на Кевин става дума? — запита Айрис, искрено изненадана.

— Убедена съм, че е така.

Айрис кимна сериозно.

Крис стана да остави чашата си в мивката. След няколко секунди се обърна и погледна Айрис.

— Съжалявам, че ви разочаровах. — Тя внимателно подбираше думите си. — Разбирам, че сте дошли днес с надеждата да откриете, че Мейсън най-после е намерил някой, който да го направи щастлив, че ще можете да се върнете вкъщи и да престанете да се тревожите какво сте му причинили. Но аз не съм този някой, Айрис. — Не че не искаше, можеше да добави, но не го направи. Когато Мери я беше накарала да признае истинските си чувства към Мейсън, тя не й беше помогнала. — Може би Кевин ще бъде този човек за Мейсън — продължи Крис. — Но това все още е много голям товар за такива крехки раменца.

Айрис погледна ръцете си.

— Не става дума за това, какво съм направила, а за това, какво не направих. Стоях настрана, докато бащата и братът на Мейсън постепенно го изолираха от компанията, една трета от която му принадлежеше по право. — Тя отново започна да разтрива слепоочията си. — Преди баща ми да почине, той каза на Стюарт, че макар по юридически причини да е завещал „Саутуест Констракшън“ само на него, иска компанията да бъде разделена на три равни части между Стюарт, Робърт и Мейсън.

Крис изсипа изстиналото кафе на Айрис в мивката и й наля ново.

— Благодаря — каза Айрис, взе чашата и отпи една глътка.

— Значи компанията е принадлежала на баща ви?

На дядо ми — отвърна Айрис. — Когато баща ми почина, Мейсън все още учеше. Бяха го приели в Станфорд и аз го убедих първо да завърши, а после да се присъедини към фирмата. Беше грешка от моя страна. Докато Мейсън отсъстваше, Стюарт и Робърт се сближиха много. Когато четири години по-късно Мейсън се върна, неизбежно беше да се окаже излишен. Стюарт и Робърт му разрешиха да се присъедини към тях за известно време, дори му позволиха да внедри някои от идеите си, когато не заставаше на пътя им. Бяха сигурни, че ще се провали и така ще имат нужното извинение да се отърват от него. Само че Мейсън не се провали. Намери циментов предприемач, който напускаше бизнеса, купи парцела и инвентара му и започна да строи. Успя дори повече, отколкото и самият той очакваше. — Тя прекара показалеца по ръба на чашата, изтривайки следите от червило. — Като пълна глупачка вярвах, че Стюарт и Робърт ще променят поведението си, след като видят колко способен е Мейсън. Вместо това те обединиха силите си срещу него. Тъй като го нямаше записано черно на бяло, че баща ми е дал една трета от компанията на Мейсън. Стюарт и Робърт решиха, че могат да го уволнят.

— Доколкото познавам Мейсън, бих казала, че са сбъркали — отбеляза Крис.

— Той заведе дело и спечели. „Саутуест“ едва оцеля след прехвърлянето на собствеността.

Крис подсвирна тихо. Нищо чудно, че Мейсън не говореше за семейството си.

Гласът на Айрис стихна до дрезгав шепот.

— Мейсън ме помоли да свидетелствам в негова полза, но аз не можех да го направя. Като се връщам сега назад, виждам колко несправедливо съм постъпила с Мейсън. Зарових глава в пясъка и се опитах да забравя случилото се, преструвайки се, че нищо не е станало.

Страданието, изписано на лицето на Айрис, изглеждаше така, сякаш лошото се беше случило вчера. Мъжете в живота й я бяха поставили в непоносимо положение. Ако изпълни молбата на Мейсън, съпругът и по-големият й син са щели да я прокълнат, ако не — Мейсън е щял да го стори. Не бе имала никакъв спасителен изход, никакъв начин да се измъкне. Която и посока да избереше, щеше да бъде губеща.

Крис не можеше да промени станалото, но беше сигурна, че не иска да става част от него. Отиде до вграденото бюро в другия край на кухнята, отвори горното чекмедже и извади един плик. Върна се на масата и бутна плика пред Айрис.

Айрис я погледна въпросително.

— Снимки на Кевин — отвърна усмихната Крис. — Той наистина прилича много на баща си.

С треперещи ръце Айрис го отвори и извади снимките. Тя ги разглеждаше бавно една по една и ги изучаваше продължително, сякаш искаше да ги запомни в подробности. Когато свърши, се обърна към Крис.

— Благодаря ви — простичко каза тя. — Това е най-хубавото нещо, което ми е давал някой от доста време насам.

Лицето й бе озарено от израз на благодарност — толкова жадувана от Крис в този момент.

Глава тридесет и четвърта

Посещението на Айрис остави на Крис много основания за размисъл. Измина още една седмица, неразличимата се с нищо от предходните две. Мейсън продължаваше да се държи хладно учтиво с нея, но ставаше все по-близък с Кевин. Двамата бяха заети да създават своята история. От време на време в разговорите им се прокрадваше фразата „помниш ли, когато…“

През тези дни Крис откри, че гледа на Мейсън по различен начин. Чудеше се каква част от отношението му към нея е предизвикано от самата нея и каква част е защитна реакция. Възможно беше, при това доста по-вероятно, отколкото й се искаше да признае, той просто да не я харесва и поради това никога да не могат да се сближат.

Реши да не казва за посещението на майка му, поне не веднага. Двете се бяха споразумели по-късно същия ден да се срещнат „случайно“ в парка, където Айрис можеше да се порадва на внука си.

Тъй като Айрис държеше да се върне в Санта Барбара, преди някой да открие, че я няма, тя имаше на разположение само един час, който да прекара с Кевин. Когато си тръгваше, погледът, който хвърли на Кевин, беше пълен с толкова копнеж и болка, че преследваше Крис дни наред.

След разговора си с Айрис Крис често мислеше, че и двамата с Мейсън произхождаха от нещастни семейства. У нея започна да се надига тревога, че може би щяха да предадат това лошо наследство и на следващото поколение. Ако станеше така, дали Кевин щеше да го предаде на собствените си деца?

Къде свършваше омагьосаният кръг?

Тази седмица беше неин ред да кара Кевин и Трейси на училище и да ги взима оттам. Докато чакаше пред украсената с гипсови орнаменти сграда да удари звънецът, мислите й отново се върнаха към посещението на Айрис и душевния катаклизъм, който беше преживяла през тези няколко часа. Сякаш досега беше карала лудо по магистрала и внезапно й беше дадена възможност да слезе от нея и да тръгне по обикновена улица. Не само че беше изправена пред необходимостта да вземе решение дали иска да тръгне по нея, но трябваше да определи и къде ще я отведе този път и дали, след като слезе, ще може да се върне назад.

Разбираше причините за поведението на Мейсън и това смекчаваше отношението й към предишните му действия. Вече не се чудеше дали желанието му да стане част от живота на Кевин е заради мъжкото му его или защото искаше да получи онова, което му принадлежи по право, без да се интересува от последиците за всички останали. Разбираше, че Кевин се е превърнал в спасително пристанище за Мейсън, място, където беше желан и нужен и нямаше да бъде изоставен. Мейсън можеше да се протегне и да хване ръцете, нетърпеливи да го прегърнат, можеше да дава от себе си, без да се тревожи дали няма да бъде отхвърлен.

Вратата към собственото му семейство отдавна беше затворена за него и той нямаше къде да отиде.

Докато в живота му не се беше появил Кевин.

Сега Мейсън имаше дом, беше му дадена възможност да покаже какъв трябва да бъде истинският баща. А Крис присъстваше в живота му не защото се нуждаеше от нея или я искаше, а защото вървяха в комплект с Кевин.

След последните две седмици Крис вече не хранеше никакви илюзии, че Мейсън може да я види в някаква друга светлина. Дори обикновеното приятелство изглеждаше напълно невъзможно. Той не беше от хората, които държат приятелите си на разстояние — Ребека и Травис бяха доказателство за това. Но болезнено очевидно беше, че Мейсън няма да й позволи да се доближи до него.

Много лошо, че тя самата нямаше същата способност да се предпазва. По някакъв начин, когато не беше внимавала, Мейсън се беше промъкнал покрай бариерите й и се беше настанил в сърцето й. Сега й оставаше само да реши какво да прави — да се откаже, докато е време, или да си позволи да помечтае, че ако има достатъчно търпение, някой ден Мейсън може да я забележи и да я допусне по-близо до себе си.

Но ако той никога не се променеше, те двамата все пак трябваше да се разведат, в чий дом щяха да ходят за празниците Кевин, жена му и децата му? Тя или Мейсън щеше да прекарва сам Коледа?

Наистина ли само преди седем месеца животът й изглеждаше прост, ясен и неоспорим както фактът, че лятото идва след пролетта?

Звънецът издрънча и я изтръгна от тежките мисли.

Най-напред видя Трейси, която прекоси на подскоци училищния двор. Докато погледът на Крис обхождаше останалите деца, които се изсипваха през вратата, в нея нещо предупредително трепна.

Кевин и Трейси би трябвало да излязат заедно.

Най-накрая го забеляза. Тътреше се бавно, вместо да тича, и носеше раницата си в ръце, вместо да я преметне през рамо. Иначе на пръв поглед изглеждаше същото момче, което беше оставила четири часа по-рано. Едва когато се качи в колата, тя видя помръкналия му поглед.

— Какво има, Кевин? — попита задавено. — Не се ли чувстваш добре?

— Повърна закуската си — отвърна вместо него Трейси.

Сърцето на Крис прескочи. Беше чела в сутрешния вестник, че в Сакраменто върлува нов грипен вирус. Сложи ръка на челото на Кевин. Беше потен, но нямаше температура.

— Как се чувстваш сега? — попита го тя.

— Окей.

— Не, не е вярно — намеси се Трейси. — Чух го да казва на госпожица Абът, че го боли коремчето.

— Вярно ли е, Кевин?

— Сега съм добре — отговори той и погледна ядосано Трейси.

— Може би е по-добре да се отбием при доктор Каплан, за да бъдем напълно сигурни — предложи Крис, опитвайки се да говори делово. Завинаги ли щеше да остане свързана с миналото, щом ставаше въпрос за здравето на Кевин? Трябваше само да го заболи стомахът и тя се връщаше там, където беше преди пет години, с бясно препускащо сърце и обхваната от паника.

— Окей съм — заяви нетърпеливо той.

— И все пак… — започна Крис.

— Уф, мамо — с досада провлече той обръщението. — Престани да се държиш с мене като с бебе.

Тя скръцна със зъби. „Ето още нещо, за което трябва да ти благодаря, Мейсън — желанието на Кевин да порасне“.

— Добре — съгласи се тя. — Ще изчакаме. Но трябва да ми обещаеш, че ако отново се почувстваш зле, ще ми кажеш. Ако веднага…

— Ъхъ — отговори той и затвори вратата с трясък.

— Е, разкажете ми какво правихте днес — подметна Крис, за да покаже, че повече няма да обсъжда здравето на Кевин.

— Правихме хербарии — отвърна Трейси. — Не можем да ти кажем защо — трябва да е изненада.

Крис се усмихна. След по-малко от два месеца беше Денят на майката и не беше нужно много да се досети защо беше цялата тази тайнственост.

През останалия път до къщи, Трейси даде бърз отчет за трудностите при избирането и сушенето на цветя, докато Кевин гледаше през прозореца.

Мейсън почука на отворената врата на кабинета на Ребека, за да привлече вниманието й.

— Виждала ли си доклада, който Уолт изпрати за хотела? — запита той.

— Казах на Ранди да го даде на Джанет тази сутрин. Провери ли при нея?

— Тя е на обяд — каза той, готов да си тръгне. — Ще погледна на бюрото й.

— Мейсън? — извика тя зад гърба му.

— Да? — отвърна той по-нетърпеливо, отколкото възнамеряваше. След петнайсет минути имаше среща с Травис и искаше да има доклада при себе си.

— Имам някои странни предчувствия. Мисля, че нещо не е наред с Оскар Доналдсън.

Сандвичът, който Мейсън беше изял преди няколко минути, изведнъж се превърна в топка в стомаха му. Ребека не казваше подобни неща без основание. Влезе в кабинета й, без да затвори вратата след себе си.

— Мислех, че Оскар е казал на Уолт, че ако му изпратим договора за продажба тази седмица, той ще го подпише.

— Точно така. Но това е било вчера. Тази сутрин ми се обади и каза, че му е нужно още време за размисъл.

Макар земята на Оскар Доналдсън да не беше в центъра на терена за проекта, без нея той щеше да бъде като корона без скъпоценности. Тя включваше един парцел, който преди е бил естествено езеро, само по себе си незабележително, но важно, защото Мейсън възнамеряваше да го възстанови, както заради естетичното оформление, така и за да спечели някаква подкрепа от защитниците на околната среда.

— Сигурна ли си, че не ни върти, за да придобие повече важност?

— Преди не го е правил. Защо ще започва сега?

Значи според тебе някой от „Саутуест“ може отново да е говорил с него? — запита безизразно Мейсън. Той вече беше изживял личния си ад, обикаляйки наоколо като отявлен песимист, покрил главата си в очакване небето да падне, сигурен, че всяко примигване на собствениците на парцелите означава, че са били повлияни от „злите сили на Саутуест“. Не му се искаше отново да го преживява с Ребека, ако тя усети параноичния му страх.

— Защо иначе Оскар е готов да се откаже?

— Може някой от Сиера Клуб да се е свързал с него.

— Бъди реалист, Мейсън. Този човек е бил викан пред съда за използване на забранени химикали.

— Защо не се поразходиш днес следобед да видиш дали не можеш да разбереш нещо? Престори се, че отиваш да посетиш Фергюсън, а след като вече си отишла там, си решила да се отбиеш и при Оскар.

Тя седна в края на стола, постави ръцете си на бюрото, а брадичката си подпря на свитите длани.

— Защото Оскар специално ме помоли да стоя настрана. Каза, че ще ми се обади, когато е готов да разговаря с нас.

— Кучи син — възкликна Мейсън, който вече не можеше да отрича очевидното. — Добрали са се до него и той не иска да разберем, че обмисля тяхното предложение.

— И аз така мисля. Какво ще правим?

— Ще увеличим мизата — ще го купим наведнъж, ако се налага.

— Не говориш сериозно. Банката…

— Аз ще покрия сумата.

Ребека стана от стола си.

— Това е най-тъпото нещо, което съм чувала да казваш. Няма да ти позволя да използваш личните си фондове за…

— Да ми позволиш? — избухна Мейсън.

Без да обръща внимание на гнева на Мейсън, Ребека заобиколи решително бюрото.

— Била съм винаги до тебе в това начинание, но ще ме изгубиш, ако не внимаваш. Да купиш този парцел със собствени пари, е истинска лудост и ти го знаеш. Надявам се поне, че не си толкова заслепен от този проект, че да не разбираш…

— Откога притежаването на земя е лудост? — надвика я той.

— Ако беше само заради това, не би било лудост. Но знаеш много добре, както и аз, че разходите няма да спрат до тук. В мига, в който останалите собственици надушат сухата пара, ще те нападнат както бълхи куче. Какво ще правиш тогава? Ще купиш всички? Ще те хванат за топките и ще стискат, докато не закрещиш. Действай, Мейсън и ще завършиш живота си като евнух.

— Прекрасна аналогия — саркастично заяви той.

— Не ти харесва, защото знаеш, че съм права. — Вниманието й беше привлечено от някой зад Мейсън. — Травис, влез моля те и ме подкрепи.

— За кое? — запита той и се приближи.

— Мейсън мисли, че може да финансира крайбрежния проект със собствените си пари. Иска да купи целия парцел на Оскар Доналдсън днес.

Травис пребледня. Той се обърна към Мейсън.

— Боже господи, какво слагаш в кафето си? Ако платиш на един от тях, ще трябва да платиш на всички. Единственият начин да се сдобиеш с толкова пари е да…

— Да продам нещо — довърши вместо него Мейсън.

— В мига, в който направиш това — намеси се Ребека, — всички ще помислят, че си загазил.

— Без значение дали наистина си загазил или не — добави Травис в езиковата им среща на пинг-понг. — След като тръгнат слуховете, никоя банка няма да ти позволи да се приближиш и на десет крачки, за да обясниш положението. — Травис пъхна ръце в джобовете си. — Дяволите да те вземат, Мейсън, кога ще извадиш главата от задника си? Дори не си готов за подобно нещо, като този проект. Ако не се откажеш, ще потънеш заедно с него.

Мейсън се беше надявал, че ако му даде достатъчно време, накрая Травис ще се предаде и дори ако не вземе присърце проекта, поне няма да бъде гласът на съдбата. До този проект двамата образуваха почти идеална двойка. Когато размахът на Мейсън надхвърляше възможностите му, Травис винаги беше там, за да понамали размаха и да намери начин да увеличи възможностите. Без стремежа на Мейсън към израстване обаче компанията щеше да си остане все така незначителна, както в Лос Анжелис. До крайбрежния проект Травис никога не се беше обявявал твърдо срещу предложенията на Мейсън.

Може би защото бяха нужни прекалено много усилия, или защото авантюристичният дух у него намаляваше, но Травис беше станал предпазлив и от време на време правеше изказвания, които караха Мейсън да мисли, че според него е най-добре „Уинтър Констракшън“ да се задоволи с нишата, която си беше извоювала.

— Това не е среща на акционери — заяви ядосан Мейсън заради пречките, които Травис създаваше. — Последния път, когато погледнах входната врата, там все още стоеше моето име.

— Благодаря, че ме осведоми — отвърна Травис. — Отсега нататък ще го запомня. — Той излезе с трясък от стаята.

— Е, най-после се прояви — изруга Ребека. — Какво, по дяволите, целиш с тази остроумна забележка?

— Нямаше друг начин да го разкарам за достатъчно дълго време, за да свършим работата. Когато приключим, ще му се извиня.

— И смяташ, че от това ще има полза?

— Вече прекаляваш, Ребека — предупреди я Мейсън.

— Още нещо имам да кажа.

— Тогава го казвай и потегляй. До довечера искам да зная как стоят нещата с Доналдсън.

Тя го изгледа проницателно:

— Умните плъхове първи напускат потъващия кораб, Мейсън. Ако се окаже, че Травис е прав и ти се сгромолясаш, наистина ли искаш да бъдеш сам?

Под въздействие на думите й той спря рязко.

— Никога досега не са скачали — отвърна внимателно той, неохотно вслушвайки се в предупреждението й. — Доколкото си спомням, не ни е за първи път да се наклоняваме.

— Защото досега уважението е пораждало и лоялност. Но повярвай ми, без едното не получаваш другото.

Както обикновено, тя удряше право в целта и нанасяше тежки поражения.

— Ще потърся Травис — призна се за победен той.

Тя кимна.

— А аз ще открия каквото мога за Доналдсън.

Почти беше излязъл от стаята, когато се обърна и я погледна.

— Ребека…

— Зная — заяви тя.

Този път той нямаше да я остави.

— Не ме заблуди. Без значение какво ще се случи, ако започна да потъвам, няма да съм сам на палубата. Дори насила да те хвърля през борда, ти отново ще пропълзиш обратно. — Смутен от думите си и от това, да ги изрече на глас, той отмести поглед, но след като усети, че така отслабва впечатлението от думите си, отново я погледна.

За миг те стояха и се взираха един в друг. Стори му се, че в очите й проблясват сълзи, после тя премигна и те отново станаха ясни както обикновено.

— Просто исках да го знаеш — каза той, облекчен да види, че в ъгъла на устата й се прокрадва усмивка. Можеше да се справи с всичко, което му сервираше, но не и със сълзите й.

— Иска ти се да съм наоколо, защото зная къде са спасителните пояси.

— Не позна. Ако ще се нося в този огромен океан, искам до мене да има някой интересен човек, с когото да си говоря — заяви той и излезе с по-леко сърце, отколкото смяташе, че заслужава.

Глава тридесет и пета

Мейсън беше в кабинета си, когато Ребека му се обади от колата си четири часа по-късно.

— Седнал ли си? — запита тя.

— Казвай — отвърна Мейсън и се облегна на стола, изтощен от напрежението да чака обаждането й.

— Оскар Доналдсън е продал целия си парцел на „Саутуест“ един час преди аз да отида.

— Кучи син — изпъшка Мейсън. — Защо? Няма значение… как?

— Съгласили се да му платят с двайсет и пет процента повече от нас при условие, че подпише днес договора и че не се свърза с тебе, за да не ти даде възможност да наддаваш. Съпругата на Доналдсън ми каза, че адвокатите на „Саутуест“ са ги нападнали като скакалци веднага след като разбрали, че ни е казал, че има нужда от повече време.

— Какво? Я повтори.

— Кое?

— Как са чули за колебанието на Оскар?

— О, разбирам какво имаш предвид.

— Не каза ли, че Оскар ти се е обадил тази сутрин? Как може някой извън кантората да е знаел това?

— Мейсън, не ми харесва какво си мислиш.

— Тогава дай друго обяснение.

Последва дълго мълчание.

— Не мога — призна тя. — Но кой може да направи подобно нещо?

Мейсън закри очите си с ръка, блокирайки всичко, с изключение на мислите си.

— Имам достоверно предложение.

— Така ли? — попита тя, очевидно изненадана. — Кажи ми.

— Когато се върнеш тук. — Имаше нужда от време да се съвземе и да събере мислите си.

— Ще дойда колкото мога по-бързо, но няма да е по-рано от половин час. Движението по пътищата започва да става натоварено.

— Не казвай на никого, Ребека — предупреди я Мейсън.

— Дори на…

— На никого.

— Мейсън, не може да мислиш…

— Страхувам се, че мога — заяви той. — Ела в кабинета ми веднага след като се върнеш и ще поговорим.

Когато затвори телефона, той остана седнал неподвижно на бюрото, а гневът му нарастваше в диаметрални пропорции на самопредупреждението да не следва инстинктите си. Той сграбчи куп листа и ги запрати срещу стената. При удара пакетът се разкъса и белите листа се разхвърчаха като огромни конфети.

Няколко минути по-късно се чу леко почукване на вратата. Преди Мейсън да успее да отговори, Травис надникна вътре. Макар да се бяха помирили, все още имаше следи от рани от битката.

— Ще мина покрай хотела и после ще тръгна към къщи. Искаш ли да обсъдим още нещо, преди да изляза? — Той забеляза разпилените по пода листа. — Ей, какво е ставало тук?

— Влез вътре — каза Мейсън, без да обръща внимание на нито един от въпросите му. — И затвори след себе си вратата.

— Звучи злокобно — отвърна полушеговито Травис.

— Искам да поговорим за Уолт.

Травис влезе вътре.

— Какво?

— Когато го видя по-рано днес, спомена ли му, че Оскар Доналдсън се е изплашил и отлага подписването?

Травис премести тежестта на тялото си от единия на другия крак и после обратно.

— Защо?

— Мисля, че дава поверителна информация на „Саутуест“.

За втори път този ден Травис пребледня:

— Какво се е случило?

— Оскар е продал парцела си на баща ми нима и два часа, след като е говорил с Ребека тази сутрин, и й казал, че иска още една седмица, за да обмисли предложението ни.

— Не разбирам как…

— Няма начин баща ми да разбере, че Оскар се е разколебал, освен ако не му каже никой от кантората.

Травис преглътна.

— Може и да си прав за това, Мейсън, но си далече от истината, ако мислиш, че Уолт го е направил. Не би постъпил така. Не е такъв човек

Мейсън се изправи и започна да крачи из стаята, прекосявайки развълнувано разстоянието между бюрото си и дивана с големи крачки.

— Непрекъснато размишлявам и това е единственият възможен вариант. Още от началото в него имаше нещо, което ме притесняваше. Трябваше да обърна повече внимание на инстинкта си.

— Зарежи тази идея — настоя Травис. — Обвиняваш Уолт, защото много прилича на брат ти, ясно е като бял ден. Нямаш и най-малкото доказателство, че има нещо общо с днешната случка.

— А ти откъде си толкова сигурен, че греша? — попита безизразно Мейсън.

— Просто съм. Ще трябва да ми се довериш.

Мейсън престана да крачи, застана до прозореца и започна да оглежда земята, която беше изгубил този ден. После се обърна към Травис:

— Ако не е Уолт, тогава кой е?

Травис притисна с ръка челото си.

— Откъде, по дяволите, да зная? Но вредата е нанесена. Нищо няма да спечелиш, ако започнеш лов на вещици.

Изминаха няколко секунди, преди някой от двамата да проговори пак. Накрая Травис наруши напрегнатото мълчание.

— Може би така е най-добре, Мейсън. Отиде прекалено далече, като си позволи да се въвлечеш персонално в тази история. След като тя свърши, можеш да продължиш с живота си, да започнеш нещо ново.

— Не е свършило — тихо и заплашително заяви Мейсън. — Нищо подобно.

— Какво ще правиш?

— Ще открия кой изнася информация.

— И как ще го направиш? — попита Травис с изпито и измъчено лице.

— Ще посетя баща си. Отдавна трябваше да го направя. Преди да отпътувам обаче, трябва да се погрижа за някои неща тук.

— Ако искаш аз…

— Не, благодаря, Травис, оценявам предложението ти, но това е нещо, което трябва да свърша сам.

— Както искаш — каза Травис и тръгна да излиза, но се спря пред вратата. — Знаеш ли, Мейсън някои неща в живота е по-добре да бъдат оставени на мира.

— Това не е от тях, Травис.

Той кимна тъжно и излезе.

За първи път, откакто му беше дошла идеята за крайбрежния проект, беше загрижен какво ще му струва той. Само че, за разлика от Травис, не се безпокоеше за парите.

Глава тридесет и шеста

Мейсън слезе от таксито, плати на шофьора и тръгна по алеята към бащината си къща. Четиринайсет години бяха дълъг период от време, а толкова малко се беше променило! В единия ъгъл на двора имаше нова палма, на мястото на тревата имаше зелен чакъл, иначе по нищо друго не личеше изтеклото време.

Самата просторна къща бе начупена в традиционния испански стил, с варосани стени и покрит с червени керемиди покрив. В зависимост от настроението си, човек можеше да гледа на запад, където вълните браздяха океана, или на изток, където блещукаха светлините на града върху хълма.

Докато растеше в тази къща, той беше приемал красотата й за даденост. Едва когато навлезе в юношеството, осъзна, че живее привилегировано, че не всеки може да се буди от шума на океана, долитащ през прозореца на спалнята, и че прислужниците и градинките не вървят в комплект с къщите.

Спомените би трябвало да са хубави. Тук беше щастлив, поне така си мислеше понякога, когато се сещаше за детството си. Все пак той и Боби бяха братя.

И макар баща му да не беше обичал по-малкия си син, вероятно е имало период, в който поне не го е мразел.

Защо не можеше да си спомни рождените дни и коледните утрини, смеха над неделните комикси? Дали баща му и брат му изобщо си спомняха добрите стари времена? А ако го правеха, дали той присъстваше в спомените им, или го изрязваха като образ от фотография?

Как ли щеше да си спомня детството Кевин? Дали щеше да се опитва да се сети за добрите времена? В кое ъгълче на ума си ще съхрани спомена за пикника, който той, Мейсън и Крис си бяха направили на брега? Дали щеше да дойде ден, в който Кевин нямаше да иска да си спомня за ранното си детство?

Мейсън застана на входа и натисна звънеца. Вслуша се в познатия звук, чиято мелодия беше по-дълга от повечето звънци, и се почуди дали все така подлудява баща му на празника Вси светии.

Точно когато последният тон замираше, вратата се отвори.

Айрис застана на прага, облечена в електриковосиня рокля. На шията си имаше перли, а в ръката си държеше чаша вино.

— Боже мой — изрече тя с пълен с благоговение глас. — Наистина ли си ти Мейсън?

— Толкова дълго ли съм отсъствал, майко?

Тя остави чашата на мраморната масичка до вратата и разпери ръце да го прегърне.

— Надявах се и се молих, но никога не вярвах, че това наистина ще се случи.

Мейсън отстъпи крачка назад.

— Не съм дошъл за семейно сдобряване. Искам да говоря с татко.

Разочарованието изтри радостния блясък в очите й. Ръцете й се отпуснаха до тялото.

— Разбира се — скри се тя зад гласа, предназначен за обществото. — Беше глупаво от моя страна да мисля друго.

Мейсън се намръщи. Не искаше да е жесток.

— Тук ли е? — попита той вече със смекчен глас.

— Чакам го всеки момент. Искаш ли да влезеш и да го изчакаш?

— Сигурна ли си, че татко би разрешил това?

— Няма значение. Това е и мой дом, както знаеш.

Годините не бяха променили къщата, но бяха променили нещо в жената, която живееше в нея. Когато Мейсън напусна дома им, Айрис Уинтър нямаше смелостта да предяви претенции към розите в градината, камо ли към половината къща.

— Откога? — попита той.

— От деня, в който осъзнах, че плащам за живота си в нея отново и отново с часовете, които прекарвам тук. Тази къща е моят дял от печалбата, който никога не съм си искала. А сега ще влезеш ли вътре, или искаш да донеса градинските столове от задния двор, за да седнем тук и да изчакаме баща ти?

— Ще вляза вътре — каза той доволен от смелостта на майка си да го покани.

Влязоха в дневната и Айрис предложи на Мейсън вино, но той отказа. Тя го покани на дивана и седна до него, внимавайки да не се приближава прекалено много.

— Разбирам, че не е светско посещение.

— Лично е.

Тя сключи ръце и ги сложи в скута си.

— Затова ли дойде тук, вместо да отидеш в кантората?

Болеше го да вижда колко много се старае.

— Полетът от Сакраменто беше късен. Това, което имам да му кажа, не може да чака до утре.

— Сигурен ли си, че изобщо трябва да бъде казано? — попита безизразно тя, но тонът й противоречеше на умолителния й поглед.

— Виждам, че все още се опитваш да играеш ролята на умиротворител.

Тя се протегна към ръката му, но той се дръпна още преди да успее да го докосне.

— Още ли ме мразиш толкова?

Тя беше невинен наблюдател, а той се отнасяше към нея като със съучастник.

— Не, майко, не те мразя — прекърши се малко той. — Просто не ти вярвам. Твоята лоялност…

— Е раздвоена? — довърши тя вместо него. — Как може да не е, Мейсън? — Тя въздъхна тъжно. — След като вече имаш син, се моля някой ден да разбереш положението, в което ме поставихте ти и баща ти. Но едва ли ще е скоро.

— Откъде знаеш, че имам син? — попита той, опитвайки се да прозвучи твърдо. Изражението на Айрис показваше, че е осъзнала грешката си. Въздухът сякаш се наелектризира от напрежението помежду им.

— Не мога да ти кажа. Би означавало нарушаване на тайна.

Айрис само беше потвърдила предположението на Мейсън. Само необходимостта да отрича истината, му беше попречила да се досети по-рано.

Колкото да направи нещо, той стана и отиде до камината. Облегна се на полицата и се втренчи, без да вижда, в картината над нея.

— Смешно е, като си помислиш, че човекът, който ме предава, иска вярност от майка ми.

— Не си бил предаден.

— О, така ли? А как ще го наречеш?

— Човекът, който ми разказа за Кевин, е загрижен и за двама ви.

В коридора, покрит с плочки, се чуха стъпки. След секунда в стаята влезе Стюарт Уинтър.

Мейсън се вгледа в баща си. Възрастта не го беше променила, той дори изглеждаше още по-самонадеян. Последните черни коси бяха избелели и сега посивяла лъвска грива обкръжаваше лицето, обветрено и закалено от годините работа на открито. Тялото му беше все така слабо и стегнато, усмивката си оставаше презрителна.

Стюарт разкопча сакото си и застана с ръце на кръста.

— Нали не вярваш на тези глупости, дечко? — попита той със самодоволна усмивка на лицето.

— От колко време ни подслушваш? — намеси се Айрис.

Той не й обърна никакво внимание, изцяло погълнат от Мейсън.

— Знаеш, че никога не съм бил по съветите, но тази вечер е специална, тъй като си прелетял толкова километри и си се отбил в семейното гнездо, аз ще направя изключение. Ако бях на твое място, наистина щях да внимавам с човека, който твърди, че ми забива нож в гърба за мое добро. — Той се изсмя: — Такива хора се нуждаят от внимателно наблюдение.

— Престани, Стюарт! — сряза го Айрис и се изправи рязко. — Твоето постоянно озлобление ми е омръзнало.

Изненадани, Мейсън и Стюарт се обърнаха към нея. Мишката не само беше изкрещяла, тя атакуваше.

— Няма да ти позволя да говориш по този начин на сина ми — продължи тя, преди някой от двамата да се съвземе и да отвърне на избухването й. — Достатъчно си го наранявал. Крайно време е да прекратите тази вражда веднъж и завинаги.

Стюарт присви очи.

— Все още дори не съм започнал битката — заплашително каза той. — Този твой син ще трябва да научи урока си на коляното на баща си и дълго няма да го забрави.

— Защо ми причиняваш това? — попита Мейсън, съзирайки възможност да започне онова, за което беше дошъл — Защо точно сега?

Стюарт отметна глава назад и се разсмя, очевидно наслаждавайки се на умолителните, както той си мислеше, нотки в гласа на Мейсън.

— Защото ми се предостави възможност, господин Перчо.

— Няма да спечелиш — предупреди го Мейсън, който внимаваше в тона му да не се долови съмнение.

— Предупреждавам те, Стюарт — намеси се Айрис. — Спри сега и ще…

— Намерил си хубаво камъче за прашката си, така ли, Мейсън? — попита Стюарт, който просто заглуши Айрис. — Е, аз не бих вярвал, че ще помогне втори път. Може и да изглеждаш като дребен мъж до баща си, но не си Давид.

— А ти си Голиат, така ли? — запита Мейсън. — За такъв ли се мислиш? Той прекоси стаята. — Тогава Боби каква роля играе? На твоя щитоносец?

— Уплашил си се.

Мейсън се ухили, но внимаваше да не изглежда прекалено самоуверен. Важно беше Стюарт да го мисли за глупаво смел, а не за хитър.

— Какво те кара да мислиш така?

— Защо иначе ще си тук?

— Да те предупредя да се оттеглиш. Сакраменто е мой. Премести „Саутуест“ там и ще те смажа. — От дъното на стаята долетя телефонен звън.

— Как ще ме смажеш, когато не можеш да управляваш дори собствения си бизнес? — Стюарт потупа с пръст Мейсън по гърдите, за да подчертае думите си по възможно най-унижаващия начин — играейки ролята на баща, който чете конско на непокорния си син. — Да не говорим за хората, които работят за тебе.

— Кого си хванал да свърши мръсната работа? — попита Мейсън. Усещаше ударите на сърцето в ушите си. Въпреки че сценарият се развиваше точно както беше предвидил, той все пак се вживяваше в драмата. Ако не внимаваше, можеше да загуби контрола, нужен му да я завърши. Макар баща му да беше надут, това не означаваше, че е глупав.

Телефонът продължаваше да звъни, но никой не му обръщаше внимание.

Триумфиращата усмивка на Стюарт откри зъби пожълтели от петдесетте години пушене.

— Би било твърде лесно. Защо да ти казвам кой е доносникът, след като ти можеш да откачиш, докато се чудиш кой е той?

— Защото, ако не ми кажеш, няма да видиш реакцията ми.

Логиката на Мейсън накара Стюарт да се замисли. Изглеждаше объркан. Вместо да продължи, той се обърна към Айрис:

— Защо не вдигнеш проклетия телефон?

Тя погледна сина си.

— Мейсън…

— Ще се оправя, майко — увери я той, благодарен на желанието й да е до него. Тя не можеше вече да го защити от Стюарт, нито можеше да промени предстоящите събития. Но му беше достатъчно, че е застанала зад него, без значение колко безполезно в случая беше усилието й.

— Е? — настоя Мейсън, след като тя напусна стаята. — Ще ми кажеш ли?

— Трябва да призная, че се изкушавам. Но още е твърде рано да издам източника си на информация.

Настоявайки за отговор, беше единственият начин да накара баща си да повярва, че все още не се е досетил откъде изтича информацията.

— Нали не смяташ, че ще доверя нещо важно на някой от служителите си, докато не открия кой е той?

— Още по-добре — злорадстваше Стюарт. — Ще бъде интересно да видя колко време ще издържиш сам да управляваш цялата компания. — Той се изхили. — Да не говорим какво ще причини на личния ти живот цялостното ти отдаване на работата. Нещата се нареждат дори по-добре, отколкото очаквах.

Беше му намерил слабото място.

— По-скоро ще продам „Уинтър Констракшън“, отколкото да позволя нещо да се случи на сина ми… или на жена ми.

Ченето на Стюарт увисна от изненада. Трябваше му известно време да възвърне самообладанието си и това показа на Мейсън, че баща му не знае нищо за Крис и Кевин. Но очевидно знаеше всичко за крайбрежния проект. Това, което преди минути му изглеждаше просто и ясно, сега изведнъж беше станало заплетено.

Преди Стюарт да успее да отговори на невнимателното изпускане на Мейсън. Айрис се върна в стаята с измъчено лице.

— Мейсън за тебе беше. Някаква жена на име Ребека ми каза да ти предам, че Кевин е в болница.

Стори му се, че преживява познатия кошмар. Опита да си поеме въздух, но имаше чувството, че тежестта и гърдите му ще го смачка.

— Какво се е случило? — попита той, едновременно уплашен от отговора й и нетърпелив да го чуе.

— Каза, че е болен от грип. Отивала в болницата при него и Крис.

— Грип? — повтори той неразбиращо. Защо Кевин ще е в болница заради нещо толкова обикновено? Не разбираше. И после изведнъж свърза всичко: прекаленият страх — според него — на Крис при всяко стомашно неразположение на Кевин, нейното противопоставяне да го заведе на ски, отказът й да го види отново в болница, страхът й да го оставя сам сред много хора… Господи, бе опознал твърде добре Крис, за да продължава да мисли, че е параноичка и хипохондричка. Защо му беше нужно толкова време, за да осъзнае, че синът му е уязвим повече от много други деца?

— Предполагам, че този Кевин е синът ти — каза Стюарт и изсумтя. — Не съм никак изненадан, че си създал болнаво бебе.

Мейсън се извърна рязко:

— Внимавай какво говориш, старче! — процеди той през зъби.

— Мейсън! — извика Айрис, прекоси стаята и застана между двамата мъже.

— Не върши глупости — обърна се тя към Мейсън с умолителен поглед. — Той не го заслужава.

После се обърна към Стюарт:

— Махай се!

— Никой не може да ми каже какво да правя в собствената си къща — противопостави се Стюарт.

Айрис отново се обърна към Мейсън, обгърна с две ръце лицето му и го накара да я погледне.

— Чантата ми е в шкафа в коридора — обясняваше му тя бавно и ясно, като на човек, изпаднал в шок. — В нея са ключовете за мерцедеса. Вземи ги и изкарай колата от гаража. Аз ще те чакам на тротоара.

Мейсън кимна. Погледна към баща си, без да осъзнава в началото, че не намира съчувствието, което в един безумен миг се беше надявал да открие. Нямаше дори и проблясък на разбиране, дори и моментна загриженост в погледа му. Сковано. Мейсън се подчини на майка си, без да мисли, че не е довършил това, за което беше дошъл.

Откри кафявата чанта на Айрис на същата закачалка, която тя използваше от детските му години. На път към гаража отвори ципа, започна да рови из нея и да търси ключовете. Когато стигна до колата и все още не ги беше открил, той отиде до пейката и изсипа съдържанието на чантата. Някаква снимка се плъзна на пода. Мейсън се наведе да я вдигне и се изненада, когато видя Кевин да му се усмихва насреща.

Само един човек можеше да даде тази снимка на Айрис.

Той затвори очи, защото го заболя. „Не Крис“ — извика вътрешният му глас. — „Моля те… не Крис!“ Нужна му беше да бъде до него.

Имаше ли изобщо някой, на когото можеше да се довери?

Глава тридесет и седма

Крис чу приближаващи се по коридора бързи стъпки и вдигна поглед от книгата точно когато Мейсън отвори вратата на стаята и веднага прочете отчаяния страх в очите му.

Мейсън не беше в кабинета си, когато се беше обадила по-рано този ден. Крис беше казала на Ребека вместо на Джейн, че Кевин е в болница, защото според нея щеше да бъде по-добре да чуе новината от близък човек. Но информацията, че не е нищо сериозно и че Кевин е приет в болницата като предпазна мярка, а не защото е критично болен, се беше изгубила в бъркотията.

Когато обезумялата Ребека се беше появила след по-малко от час и беше съобщила, че е намерила Мейсън в дома на родителите му в Санта Барбара, Крис инстинктивно се досети за трудното положение, в което се намираше Мейсън. Тя настоя да се опитат да го открият по пътя и да му обяснят действителното положение.

След дузина телефонни обаждания най-после бяха разбрали, че е наел частен самолет и че ще бъде невъзможно да се свържат с него, докато не кацне. Ребека беше отишла на летището, за да го посрещне. Преди малко се беше обадила, за да каже на Крис, че го е изпуснала за няколко минути.

Крис виждаше, че Мейсън преживява непоносими терзания и го съжали. Изправи се да го посрещне.

— Той е добре, Мейсън — каза, като се стараеше да звучи твърдо и спокойно.

Той пренебрегна опита й да го успокои, заобиколи я и отиде до леглото на Кевин. Погледът му мина покрай мониторите, интравенозните системи и накрая се спря върху спящия Кевин.

— Какво се е случило? — попита той.

Крис се приближи до него. Сниши гласа си до шепот.

— Болен е от грип.

— И?

— Малко разстройство и повръщане.

— И? — настояваше Мейсън, убеден, че тя крие нещо от него.

— И нищо друго.

Кипнал от гняв, той се обърна към нея:

— Никого няма да приемат в болница само защото има разстройство и повръща.

— Ако е като Кевин, ще го приемат. — Тя го хвана за ръка и го отдалечи от леглото на момчето. Състоянието на Кевин не беше критично, но той беше болен и се нуждаеше от спокойствие.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Кевин се обезводнява по-бързо, защото част от червата му са изрязани — обясни търпеливо тя. — Много бързо може да му стане зле и да изпадне в шок. Тъй като вече на два пъти се е случвало, доктор Каплан не иска да поема повече рискове. Започва сериозно лечение още при първите симптоми у Кевин.

Той я сграбчи за ръцете и по-скоро изръмжа, отколкото прошепна:

— Ти си знаела всичко това и не си си направила труда да ми кажеш?

Тя се изскубна, търпението й вече се изчерпваше. Мейсън прекаляваше с тревогата си за Кевин.

— По време на кой от продължителните ни разговори, които сме имали наскоро?

Гневното му изражение се смени с презрително.

— Можеше поне да го споменеш на майка ми — каза той и направи пауза, за да имат по-голям ефект думите му. — Сигурен съм, че при създалите се обстоятелства тя щеше да се радва да предаде информацията.

Сякаш ледена ръка беше обхванала шията й. Защо Айрис му беше казала за посещението, след като тя беше тази, която беше настоявала да се запази в тайна? Не беше честно. При всичко, което тя и Мейсън вече бяха преживели, и при онова, което им предстоеше, защо трябваше да се добавя и това? И, мили боже, защо точно сега?

— Сега не е нито времето, нито мястото да го обсъждаме, Мейсън.

— Тъй като няма да има друг път или друго място. — Ако имаш нещо да ми кажеш, по-добре го направи сега.

Когато тя не отговори веднага, той я отмести, премахвайки я от погледа си също толкова лесно, както я беше изключил от живота си. Взе пластмасовия стол, на който преди седеше Крис, и го занесе до леглото на Кевин. Седна и безкрайно внимателно хвана малката ръчичка, която лежеше върху зелената завивка.

Измъчена от всичко, което се беше случило през този ден и през месеците, довели до него, Крис стоеше и се взираше в Мейсън, като се опитваше да реши какво да прави. Щеше да бъде много лесно да се примири това да е краят, да престане да се бори, да събере парченцата и да продължи с живота си.

Но тя отхвърли тази мисъл. Не беше от хората, които избират лесното. Ако някъде имаше трънлива пътека, тя я намираше, убедена, че ако не заради друго, то поне заради непокътнатата природа си заслужаваше да осъществи пътуването.

В този миг осъзна, че независимо дали беше разумно или не, нямаше да се върне. Нямаше да се откаже от Мейсън, въпреки че той очевидно вече се беше отказал от нея.

За добро или за зло, тя го обичаше.

Безшумно се измъкна от стаята и отиде до фоайето да се обади по телефона. Двайсет минути по-късно пристигна Мери.

— Защо не ми позвъни по-рано? — укори я тя, когато се срещнаха в чакалнята.

— Всичко стана толкова бързо, а и той се оправя. Доктор Каплан каза, че вероятно ще може да се прибере вкъщи след ден-два. — Нетърпелива да свърши онова, което си беше наумила, Крис се обърна и тръгна към детското отделение. — Нямаше да ти се обадя тази вечер, но ако Кевин се събуди, не искам да е сам.

— Предполагам, че тази мистериозна молба е свързана с Мейсън?

— Да — призна тя. — Трябва да си изясним някои неща. Имам чувството, че ако го отлагам още, ще стане твърде късно.

Мери изсумтя:

— Крайно време беше да се решиш да действаш.

Стигнаха до стаята на Кевин.

— Дай ми минутка — каза Крис.

Мери кимна с разбиране:

— Ще изчакам в стаята на сестрите.

Крис си пое дъх и влезе вътре. Мейсън стоеше на същото място, където го беше оставила, стиснал ръчичката на Кевин в своята. Тя се приближи до него и му каза тихо, но настоятелно:

— Искам да говоря с тебе.

Той не вдигна поглед.

— Вече си казахме всичко.

Нямаше да я улесни. Единственият начин да го измъкне оттам беше да го ядоса още повече.

— За бога, Мейсън, престани да се държиш като малко момченце, което току-що е открило, че няма Дядо Коледа. Ако настояваш, ще кажа всичко тук, но Кевин вероятно ще се събуди и съм сигурна, че ти не го искаш, както и аз.

Той се поколеба, преди нежно да положи ръката на Кевин върху завивката. Когато се обърна към Крис, в очите му имаше толкова ярост, че тя се стресна.

— Ще дойда с тебе, но само защото притежаваш нещо, което бих искал да имам.

Като си повтаряше, че не я интересуват мотивите му да я последва, тя преглътна отговора и излезе от стаята.

— Какво прави тя тук? — попита Мейсън, който забеляза Мери.

— Ще стои с Кевин, докато аз и ти разговаряме.

Той скръсти ръце и се облегна на стената.

— Откажи се, Крис. — Облегна единия си крак на стената и се взря в жълтата линия, която минаваше по средата на пода. След няколко секунди отново я погледна. — Обясних ти, че не ме интересува нищо от онова, което имаш да ми кажеш. Как да ти го кажа по-ясно?

Мери излезе от стаята на сестрите и се приближи към тях. Кимна на Мейсън, погледите на двете с Крис се срещнаха за миг и после тя влезе в стаята на Кевин, без да продума.

— Да тръгваме — заяви Крис.

Мейсън разпери ръце.

— Трябваше да се сетя. Нищо не е просто и ясно с тебе. Е, добре, можеш да го забравиш. Никъде не отивам.

— Ще дойдеш и още как. Дължиш ми тази вечер и ей, богу, ще си я взема.

Тя го хвана за ръката, но той се измъкна.

— И как ще стане това?

Имаше стотици начини, по които можеше да му отвърне, но трябваше да му обясни чувствата си към него, а ако го направеше сега, щеше да остане беззащитна и уязвима. Реши да отвлече вниманието му с абсурден отговор.

— Защото те оставих да ме убедиш да взема пилето на пикника.

Ответният му поглед я проряза с враждебността си.

— Това ли е представата ти за шега?

Тя реши да пренебрегне въпроса.

— Колата ми е отвън. Можем да я вземем или да вървим пеша до нас. Кое предпочиташ? — И двата начина щяха да им отнемат по-малко от десет минути, но ако повървяха, усилието може би щеше да понамали напрежението помежду им.

Мейсън погледна към стаята на Кевин.

— Сигурна ли си, че можем да го оставим? — попита той.

— Мери е стояла при Кевин всеки път, когато е бил в болница. Бих доверила живота му на нея. Освен това, ако се случи нещо, тя ще се обади по телефона.

Мейсън се изсмя пренебрежително.

— Доверие? — подигра се той. — Сигурно е чудесно да изпитваш подобно чувство към някого.

Тя застана пред него и го принуди да я погледне:

— Не заслужавам подобно отношение.

Той отвори уста да й отговори, но после очевидно промени намерението си.

— Не му е мястото.

В гърлото й заседна буца. След като се беше съгласил да тръгне, тя вече не беше убедена, че е било толкова добра идея. Болницата беше неутрален терен. Вкъщи нямаше да има причина да си шепнат или да внимават какви думи използват.

Когато осъзна, че се страхува, се изплаши повече. Не беше за вярване. Преди по-малко от четири месеца като безумна търсеше начин да разкара Мейсън от живота си, а сега отчаяно се стремеше да го задържи.

— Да, прав си, не му е мястото — най-после отвърна тя. Обърна се и въздъхна от облекчение, когато чу, че той я последва.

Тъй като Мейсън настоя, че не иска да се откъсва задълго от Кевин, отколкото е абсолютно наложително, те взеха колата на Крис, отказвайки се от ходенето и следователно и от намаляването на напрежението.

— Съжалявам, че нямах възможност да ти кажа за срещата с майка ти, преди сам да го разбереш — каза Крис, докато отключваше входната врата. Влизайки в дневната, хвърли чантата и пуловера си върху най-близкия стол. — Опитах на няколко пъти, но напоследък ти не си точно човекът, с когото може да се общува.

— „Съжалявам“ не променя нещата, Крис — заяви той и мина покрай нея да светне лампата. — Както и да хвърляш вината върху мене. Имаше достатъчно възможности да ми кажеш, че майка ми е идвала, но си решила да не го правиш. — Той се обърна и я погледна обвиняващо. — За бога, живеем в една и съща къща.

— Защо тогава не съществува възможността да ми повярваш?

— А трябва ли?

— Защото никога не съм направила нещо, което да ти дава право да се съмняваш в мене.

— За което аз да зная.

— Чакай малко. — Тя се радваше на възможността да прояви справедливо възмущение. Имаше толкова малко опора, че каквото й паднеше, щеше да го използва. — Нямаш право да ми говориш така и ти го знаеш. Признавам, че би трябвало да ти кажа за идването на майка ти, но тогава не виждах нищо неправилно в това да й дам време, за да намери начин сама тя да ти го каже.

— Затова ли ме доведе тук: да се опитваш да ме убедиш, че наистина си на моя страна и никога няма да направиш нещо, което не е за мое добро?

Сякаш изведнъж обхванат от изтощение, той се строполи на едно кресло до лампата, въздъхна тъжно и покри лицето си с ръце. Когато след няколко секунди я погледна отново, маската пак беше надяната, а гласът му звучеше обезсърчено:

— Вече имаше в живота ми такива хора, Крис. Няма място за повече.

Тя изведнъж разбра, че Мейсън таи нещо, за което тя изобщо не знаеше. И макар да не го беше причинила, то я засягаше. Ледената ръка я стисна по-силно и сякаш я задуши. Как щеше да се бори с непознат враг?

— Защо си твърдо решен да ме отблъснеш? — попита тя, опипвайки напосоки да намери нещо, което да я упъти.

— Мисля, че е очевидно. Не те искам. И съм дяволски сигурен, че нямам нужда от тебе. Ако не беше майка на Кевин, нямаше да имаме нищо общо.

Вече нямаше избор. Той нямаше да й даде време или възможност постепенно да стигне до онова, което имаше да каже.

— Лъжеш.

Той се облегна на стола и поклати глава.

— Боже господи, не ми казвай, че си успяла да се заблудиш, че се интересувам от тебе.

Тя наблюдаваше лицето му, вместо да слуша думите. Всичко, което й беше нужно да знае, беше там — обърканият, самотен поглед, докато я гледаше подобно на дете, опитващо се да убеди околните как не го засяга, че последен е бил избран да играе в отбора. Почти безумната инерция да отрича чувствата си сигурно щеше да направи нейното изявление абсурдно. И все пак тя изигра коза си.

— Обичам те, Мейсън.

Той изстена, сякаш го беше ударила, и после отмести поглед.

— Не ми причинявай това. Крис.

— Дълго време ми трябваше, за да го осъзная — добави неуверено, разколебана от бурната му реакция. — Толкова дълго, че след като разбрах, вече нищо не можех да направя.

Той я погледна с изплашено изражение като на преследвано животно.

— Не искам да ме обичаш.

— Аз не съм Сюзан — продължи тя. Беше стигнала прекалено далече. — Не съм и Даян. Аз съм си аз. Не мога да ти обещая, че някой ден няма да ме блъсне кола или че няма да съм застанала на неподходящо място, ако има земетресение, но съм успяла да оживея трийсет и седем години и нямам никаква причина да не мисля, че няма да поживея още трийсет и седем.

Неспособна вече да се удържа да не го докосва, тя прекоси стаята и коленичи пред него.

— Няма да те изоставя, Мейсън. Моля те, и ти не ме изоставяй.

Той се опита да стане, но тя нежно докосна ръцете му и цялата му съпротива го напусна. Седна бавно. Когато обърна главата си, тя обхвана лицето му с две ръце и го обърна към себе си. Трябваше да намери начин да го накара да повярва.

— Обичам те — повтори тя.

Най-после погледите им се срещнаха.

— Съжалявам, Крис, но не мога да ти отвърна. — Той свали ръцете й от лицето си.

За първи път й мина през ум, че може да е сгрешила, че той наистина не я обича.

— Защо не? — настоя тя, защото нищо друго не й оставаше.

— Няма нищо общо с тебе. Свързано е с мене. Права си. Любовта ми към Сюзан, а после и към Даян, ме промени. Но грешиш, като си мислиш, че можеш да оправиш нещата. Тази част от мене, която би могла да те обикне, я няма вече. Крис. Умря преди много време. Нищо не е останало.

— Не вярвам. — Наистина не можеше да повярва.

Той я сграбчи за раменете и я изправи пред себе си.

— Как да те убедя? — запита я той отчаяно.

Сърцето й сякаш спря да бие. Това, което изглеждаше толкова лесно в болницата — че трябва само да се разплаче, да признае чувствата си и всичко ще си дойде на мястото, — се беше превърнало в Гордиев възел. Можеше да се изправи, да избяга и да се измъкне с достойнство, но докъде щеше да стигне? Винаги щеше да усеща загубата.

— Люби ме — импулсивно отвърна тя. — Ако после ми кажеш, че никога не можеш да ме обичаш, ще го приема.

— Какво си причиняваш? — Ръцете му я стиснаха болезнено за раменете. — Боже господи, къде отиде гордостта ти?

Тя сви рамене. Сълзи пареха в очите й.

— Не зная — призна си.

Изминаха няколко дълги и изпълнени с напрежение секунди. За момент изглеждаше, че той ще я пусне, ще се изправи и ще си тръгне. Но той вдигна ръце, прекара ги през косата й, обви лицето й и я приближи към себе си. Започна да я целува, сякаш искаше да я погълне.

Тя извика от дълго сдържан копнеж и се притисна към него, сякаш искаше да се слее с него.

Езикът му търсеше нейния, опитваше го, галеше го, изследваше го. Целуваше очите й, слепоочията й, шията й. Тя се зарази от разгорещеността му и сякаш попадна в огнена буря.

Дрехите им се превърнаха в непоносимо препятствие. С треперещи ръце тя се протегна да свали вратовръзката му. Възелът обаче не искаше да се развърже. Започна да разкопчава копчетата на ризата му, но независимо как се опитваше, те не се поддаваха. Не разбираше как действа катарамата на колана му, която не искаше да се отвори.

— Помогни ми — каза тя, а гласът й трепереше от неудържимо желание.

С бързи и ловки движения той стана и свали дрехите от себе си. Тя опита да направи същото, но той я хвана за ръцете. Прекара език първо по едната й длан, а после и по другата и ги притисна към голите си гърди.

— Остави на мене.

Хвана за края плетената й блуза, измъкна я през главата, разкопча сутиена й и смъкна презрамките. Когато те стигнаха до лакътя й, той спря, за да обгърне гърдите й, и започна да прекарва пръсти около зърната, докато те настръхнаха.

Обхвана я през кръста и я повдигна. Поднесе първо едната й гърда, а после и другата към устните си, обхвана зърното й и го засмука, галейки го с езика си.

Крис обви краката си около него и отпусна глава назад, стенейки от удоволствие, което беше толкова силно, че граничеше с болка. Огънят се спусна от гърдите към корема и после към тръпнещото между краката й място.

— Мейсън, не мога да чакам.

Тя се притисна към него, докато я носеше към спалнята. Когато бяха вече до леглото, той я пусна на пода и се протегна да светне лампата.

— Искам да те виждам — отговори той на въпросителния й поглед.

Безпогрешно ръцете му свалиха ципа на дънките й. Смъкна ги, дръпна с палците си ластика на бикините й и свали ефирното бельо със същото плавно движение. Попаднала във водовъртежа на желанието, тя почти стигна до оргазъм, когато ръката му се плъзна по вътрешността на бедрата й, обхвана тъмния триъгълник и той потопи пръста си във влажната й вагина.

Когато се отпуснаха на леглото, копринената завивка се плъзна чувствено под тях. Нямаха нито време, нито търпение за нежно и продължително любене. Безразсъдна, дълго отричана и всеобхватна нужда водеше Мейсън, докато проникваше в нея.

Крис повдигна хълбоците си, за да го посрещне, и отвори уста за търсещия му език. Сплете крака с неговите, после ги обви около него, карайки го да влезе още по-дълбоко, да се слее с нея, ненаситна.

Мейсън извика името й и застина, а тя усети, че всеки момент той ще се изпразни. Искаше да вкуси този миг, да го запечата и да го запомни, но само след секунди тя също се понесе във вихъра на чувствата и всякаква разумна мисъл изчезна.

Тя се задъха, изненадана от силата на вълните от удоволствие, които я заляха.

Мейсън я отпусна, започна да я гали нежно и любящо и тихо да шепне в ухото й:

— Благодаря ти, че ме обичаш… че остана с мене… че си силна… че ме изслуша… и че държиш на мене.

След като дишането й стана по-спокойно, Мейсън се облегна на лакътя си и започна да я оглежда.

— Божичко, толкова си красива, Крис… много повече, отколкото си представях.

Очите й се разтвориха широко.

— Откога продължава това?

Преди да отговори, устните му се разтегнаха в бавна, прелъстителна усмивка.

— Честно ли?

— Разбира се — отвърна тя, като се изви леко, за да докосне с гърди космите, които обкръжаваха зърната му, защото непрестанно чувстваше нужда да го докосва, да усеща топлината му.

— Почти от началото.

Тя се отпусна върху копринените чаршафи и направи физиономия.

— С други думи, сексуалното привличане не е имало нищо общо с харесването.

Той се разсмя и се претърколи заедно с нея:

— Очевидно някои мои части са по-умни от други.

За миг тя си помисли, че сънува, защото случилото се беше прекалено хубаво, за да бъде истина. Паниката явно се беше отразила в погледа й, защото Мейсън я хвана за ръката, постави я върху гърдите си — там, където биеше сърцето му, и каза:

— Истински съм, тук съм и смятам да остана завинаги.

— Обичам те — каза тя.

Той я целуна.

— След като се отнасях така с тебе, не разбирам какво намираш в мене, за да ме обичаш.

Тя се сгуши още по-близо до него.

— Хмм — промърмори замислено, — сега като си мисля и аз не разбирам.

Той обаче не клъвна.

— Когато се връщах насам, бях решил да се разделим.

— Защото не бях казала за посещението на майка ти ли?

— Не. Защото се изплаших колко много държа на тебе. — Той я придърпа към себе си и я целуна по челото. — Истински страхливец съм, когато става дума за чувствата ми към тебе, Крис. Слава богу, че не ми позволи да избягам.

— Ако беше избягал, щях да хукна след тебе.

Той обхвана лицето й с ръце и я целуна.

— Поискай нещо от мене — настоя той. — Искам да ти дам целия свят.

— Вече имам всичко, което искам.

— Тогава измисли нещо.

Тя се усмихна на настойчивостта му да я зарадва. Как беше успявала да се убеди, че животът й е пълен, че има всичко, което иска, без да има него?

— Искам да те опозная — отвърна най-после тя. — Наистина да те опозная. Например какъв си бил като малък, какви училища си посещавал, спортувал ли си. Не зная дори дали обичаш патладжан, пшеничен хляб или сладкиш с тиква — между другото, правя страхотен сладкиш с тиква. Питай Кевин.

Искаше да й разкаже за Сюзан и за годината, прекарана с Даян, но не сега. Това щеше да стане по-късно, когато миналото щеше да стане по-леко заради общото бъдеще.

Той взе лявата й ръка и започна да я разглежда:

— Ако обещая да отговоря на всичките ти въпроси, ще ми позволиш ли да ти купя брачна халка?

— Стига да не е нещо претенциозно. — Тя се усмихна. — Не повече от пет карата.

Той се разсмя:

— Мислех си за хубава златна халка.

Щяха да успеят. Наистина щяха да успеят. Крис усети как я залива вълна от щастие и я оставя без дъх.

— Каза, че искаш нещо от мене.

— Не…

— В болницата ми каза, че ще дойдеш с мене, защото притежавам нещо, което искаш.

Той се поколеба:

— Отнася се до Кевин.

— Какво?

— Бях ядосан. Крис.

— Спомням си.

Той отново се поколеба.

— Исках да ми дадеш годините, които съм пропуснал с него.

Въпреки че очевидно не искаше да я наранява, гласът му беше пълен с толкова тъга, че беше невъзможно да не усети болката му. Известно време тя размишлява върху молбата му, после му каза, че ще се върне след малко, стана, взе халата му от гардероба и излезе. Минута по-късно се върна и му подаде дебела тетрадка с кожена подвързия.

— Какво е това?

— Дневникът, който започнах на втория ден от раждането на Кевин. — Тя седна на леглото и сви крака под себе си. — Ще откриеш някои неща, които няма да ти харесат. Страхувам се, че тогава мислите ми за тебе не бяха особено доброжелателни.

Той остави дневника на нощното шкафче и се протегна за нея.

— Обичам те — каза, преди устата му да покрие нейната.

Този път се любиха бавно и спокойно, което беше едновременно обещание и вричане. Крис не можеше да не си мисли, че за човек, който отдавна не си е купувал лотариен билет, тя някак си беше спечелила голямата награда.

Глава тридесет и осма

Мейсън тихо остави дневника на Крис върху нощното шкафче и стана от леглото. За да не я събуди, той внимателно подпъхна одеялото около нея. Крис беше твърдяла, че всъщност не й се спи и само ще притвори очи за няколко минути, преди да се облекат и да се върнат в болницата, обаче това беше преди час.

Докато слушаше тихото й дишане, Мейсън беше прочел дневника и беше преживял първата година на Кевин през погледа на Крис. Беше надникнал във всекидневните победи и поражения, които двамата бяха преживели.

В продължение на шест месеца мярката за щастие на Крис е била успехът или провалът при увеличаване теглото на Кевин. Дори десет грама са били достатъчни, за да й вдъхнат надежда. А после идваше периодът след втората операция на Кевин, когато е бил на четири месеца и е тежал по-малко от два килограма, и когато е започнал бързо да отслабва. Отчаянието на Крис се долавяше от всяка страница.

Когато Мейсън вече не можеше да издържа на агонията й, той започна да пропуска страници и да търси периода, когато отново се е радвала на развитието на Кевин. Щом обаче осъзна какво прави, той се върна и прочете всяка написана дума. Как можеше да не го направи? Ако тя го беше преживяла, той поне можеше да го прочете.

Най-светлите моменти бяха дните, когато състоянието на Кевин, макар и бавно, бе започнало да се подобрява, когато се усмихнал за първи път, когато изгукал. Дневникът разказваше за Деня на благодарността и за рисунките на пилигрими и дебели пуйки, които Крис беше залепвала по кувьоза на Кевин. После идваше Коледа и малкото коледно дръвче, цялото осветено, което Крис беше поставила върху монитора, отчитащ състоянието на сърцето на Кевин. Една от сестрите беше закачила чорап под елхата с името на Кевин. В коледната вечер чорапът нараствал все повече и повече от подаръци. На Нова година в интензивното отделение били отворени бутилки с ябълково вино и медицинският екип вдигнал наздравица, преди отново да се заеме с крехките си пациенти. Крис беше прекарала последния ден на старата година и първия от новата по един и същи начин — седнала в люлеещия се стол с Кевин в ръце.

Никъде в дневника Мейсън не откри място, където Крис да си е позволила емоционален изблик и да изрази най-дълбокия си страх — че Кевин може да не оживее. Сякаш ако го напишеше, то наистина можеше да стане. Но страхът присъстваше между редовете.

Преживяното от Крис с Кевин беше същото като онова, което Мейсън беше изпитал със Сюзан. Той знаеше какво е да се живее с надежда и отчаяние: различните страни на една и съща монета.

Изведнъж през ума му мина обезпокоителна мисъл. Какво ли щеше да стане, ако писмото на Даян не се беше забавило? Ако той беше този, който трябваше да застане до леглото на Кевин? Дали щеше да издържи, да се справи с всичко, както се беше справила Крис?

Слава богу, че това бяха въпроси, на които никога нямаше да му се налага да отговаря.

Какво копеле е бил да си мисли спокойно и нагло, че Крис му е откраднала годините на най-ранното детство на Кевин.

Изведнъж го завладя желание да види сина си и се облече бързо. Преди да тръгне, Мейсън написа на Крис бележка, в която обясняваше, че след като не е могъл да заспи, а тя е успяла, на него му се е сторило по-разумно да отиде и да отмени Мери. Накрая завърши с „Обичам те“ и обстоятелството, че може да направи спокойно това признание, му достави неизмеримо удоволствие.

Остави бележката на възглавницата до Крис и се взря в нея. Сякаш беше прекарал последните шест години пред някаква ограда, стиснал с ръце железните прегради и впил поглед в хората от другата страна. Колкото и да му се искаше да се присъедини към тях, не можеше да се накара да отвори вратата и да стане част от техния свят, защото той виждаше преди всичко евентуалната нова мъка.

После в живота му се беше появила Крис. Без да обръща внимание на протестите му, тя беше отворила вратата и го беше дръпнала вътре. Едва когато беше прекрачил прага, той беше осъзнал, че всъщност е бил затворник в собствения си затвор.

А сега беше свободен.

Мейсън отвори вратата на стаята на Кевин и надникна, очаквайки да види Мери. Беше изненадан да съзре красива жена с тъмна коса и бяла кожа, която си говореше оживено с момченцето с буден поглед.

— Татко — извика възбудено Кевин, когато видя Мейсън.

— Късно е — скара му се нежно той. — Би трябвало да спиш.

Жената се изправи и протегна ръка:

— Здравейте, аз съм Хедър Ландри. Вие трябва да сте…

— Мейсън Уинтър — допълни той.

— Това е баща ми — намеси се гордо Кевин.

Хедър се усмихна и разроши косата на Кевин:

— И аз така си помислих.

— Къде е Мери? — попита Мейсън.

— Отиде до кафенето да си вземе една чаша кафе. Всеки момент ще се върне.

— Хедър Ландри… — почуди се на глас Мейсън.

— Аз бях една от първите сестри, които се грижеха за Кевин, когато беше бебе — поясни тя. — Свършваше ми смяната, когато чух, че е приет в болницата. Трябваше да го видя.

— Разбира се. — Нищо чудно, че името му звучеше познато. Преди по-малко от час го беше прочел в дневника на Крис. — Зная, че е малко късно, но едва сега осъзнавам каква голяма благодарност дължа на вас и на останалите сестри, които са се грижили за Кевин. Крис е убедена, че специалните грижи, с които сте го обградили, са го спасили.

Тя се усмихна.

— Това, че той стана такова енергично момченце, са всичките благодарности, които са ни нужни. Тук обичаме историите, които завършват добре, господин Уинтър. Те поддържат желанието ни за работа. — Гласът й се сниши, докато тя преместваше поглед от Мейсън към Кевин. — Освен това аз лично смятам, че часовете, прекарани от Крис до леглото на Кевин, през които му разказваше за нещата, които ще види, след като излезе оттук — пеперудите, дъгите и огромните фонданови сладоледи — бяха от най-голяма полза.

Крис беше писала в дневника си за обещанията, които бе дала на Кевин — да му покаже облаците и снежинките и всичките чудеса на света.

— Наричайте ме Мейсън, моля ви — обърна се той към сестрата.

— Виж какво ми донесе Хедър — намеси се Кевин и му показа няколко книги.

Хедър сви рамене, без да обръща особено внимание на благодарния поглед на Мейсън.

Тя отвори шкафчето до леглото и извади чантата си.

— По-добре да тръгвам. Ако съпругът ми се събуди, преди да се прибера вкъщи, ще се чуди какво ми се е случило.

— Ще дойдеш ли утре? — попита Кевин.

Тя се наведе и го целуна по главата:

— Можеш да си сигурен.

— Благодаря ви — каза Мейсън необикновено доволен, че е заварил Хедър и е имал още една възможност да се докосне до предишния живот на сина си.

— За мене беше удоволствие. — Тя махна на Кевин и излезе.

Мери влезе пет минути след като Хедър си беше тръгнала. Като видя Мейсън, тя бързо огледа стаята.

— Къде е Крис?

— Оставих я вкъщи да спи.

Тя прекоси стаята.

— Кафе? — предложи му, държейки в ръка една пластмасова чаша.

— Не, благодаря.

— Хедър тръгна ли си? — попита Мери, докато отваряше капака на чашата.

Мейсън се усмихна на играта, която опитваха двамата с Мери. Не се познаваха достатъчно добре, за да го попита направо какво се е случило между него и Крис, макар че очевидно умираше от желание да разбере.

— Искаше да се прибере, преди съпругът й да се притесни.

Мери отпи от кафето си. Намръщи се, защото не и хареса, отиде до мивката и изсипа останалото. Изми чашата и после се приближи до леглото на Кевин. Изминаха няколко минути в мълчание. Тя се терзаеше. Мейсън я наблюдаваше, а Кевин четеше книжка.

Накрая Мери си пое дъх и въздъхна:

— Е, изяснихте ли се най-после с Крис, или трябва да ви заключа, за да го направите?

Като се съвзе от първоначалния шок след така пряко зададения въпрос, той се засмя:

— Да кажем, че няма да има нужда от катинар.

— Уф, крайно време беше.

— Да смятам ли, че одобряваш?

Тя повдигна вежди:

— Интересува ли те?

Не се беше замислял досега.

— Предполагам, че да — призна той. — Ти и Джон сте семейството на Крис и Кевин. Ще бъде доста по-лесно, ако ме одобрявате.

— Леля Мери те харесва, татко — намеси се Кевин, вдигайки поглед от книгата. — И чичо Джон също. Трейси ми каза.

Мери се усмихна.

— Ето и отговора. — Тя взе сакото си от празното легло до Кевин и се наведе да го целуне. — Аз изчезвам.

Беше стигнала почти до вратата, когато Мейсън я спря:

— Мери?

— Да?

— Благодаря. — Напоследък често му се случваше да го казва. — За всичко.

— За какво иначе е семейството?

Когато си тръгна, Мейсън седна в ъгъла на леглото на Кевин и обви с ръка крачето, показващо се изпод завивката.

— Посред нощ е. Не трябва ли да спиш?

— Сестрата ме събуди да ми даде хапчето.

— Как се чувстваш?

Той затвори книгата и я остави на шкафчето до него.

— Окей.

— Още ли повръщаш?

— Ъ-ъ. Дадоха ми нещо, за да не повръщам.

Няколко минути изминаха в мълчание.

— Искам да ти кажа нещо, което трябваше да направя още преди месеци, Кевин — започна Мейсън. Спря да прочисти гърлото си. Той не знаеше защо му е толкова трудно да изрече тези думи ма глас — предполагаше, че е заради отношенията му със собствения му баща. Това беше още една причина да преодолее бариерите, които го спираха да каже на Кевин какво чувства.

— Обичам те.

— Зная — заяви Кевин. — И аз те обичам.

Мейсън се усмихна и поклати учуден глава. Беше доволен да види колко лесно Кевин приема и раздава любовта си.

— Откъде знаеш?

Кевин го погледна учудено:

— Нали затова са татковците!

Мейсън стисна крачето на Кевин:

— Абсолютно си прав. Знаеш ли какво друго правят татковците?

— Какво?

— Карат момчетата си да спят много, за да пораснат бързо.

— Ооо, татко!

— Добре — предаде се бързо той. — Една приказка и после изгасяме лампата. — Свали сакото си и го закачи на облегалката на стола.

— Мери каза, че ще ми прочете две.

Мейсън погледна Кевин и го побутна да се премести, за да може да седне до него. Всъщност две приказки не бяха чак толкова много. Беше готов да подари на Кевин цял увеселителен парк, ако го поискаше.

— Добре — Мейсън се опита да прозвучи строго, но не успя. — Две приказки, но нито страница повече.

Мейсън се настани удобно на леглото и Кевин се сгуши до него. Забелязвайки, че това е същата страна, до която се беше сгушила преди час и Крис, Мейсън си позволи да помечтае за деня, в който тримата ще се облегнат на възглавниците и ще четат заедно неделния вестник.

Обзе го прекрасно чувство на задоволство. През последните шест години имаше моменти, в които тайно си беше мечтал за собствено семейство. Но нито веднъж мечтата не се беше доближавала до действителността.

Глава тридесет и девета

Докато изплуваше от дебрите на съня, Мейсън имаше странното чувство, че го наблюдават. Тъй като не желаеше да слага край на прекрасния сън, в който Крис го докосваше, прегръщаше го и му казваше, че го обича, той не отваряше очи. Но все повече осъзнаваше, че всичко се случва наяве.

Крис в действителност му говореше, че го обича, и тя наистина го наблюдаваше с усмивка на лице.

— Имаш щастие, че си избрал да спиш с единствения човек, с когото бих ти позволила.

Тя говореше тихо, за да не събуди Кевин. Мейсън внимателно се измъкна от леглото, изправи се и я прегърна.

— Добро утро — каза той и я целуна.

Тя обви с ръце врата му.

— О, действително е такова — промърмори и отвърна на целувката му. — Благодаря ти, че ме остави да поспя.

Мейсън се напрегна.

— Колко е часът?

Крис се отдръпна леко и го погледна.

— Седем и половина. Защо? — попита тя подозрително.

— Трябва да отида в кантората — отвърна забързан той и грабна сакото си от стола. Целуна я още веднъж, но този път притеснено. — Съжалявам, че трябва да изчезвам, но тази сутрин се налага да свърша някои неща, които не могат да чакат.

— Добре, Мейсън. Разбирам.

Очевидно не разбираше. И как би могла? Все пак, за негова изненада, тя беше готова да го оправдае.

— Веднага щом свърша с тази работа, ще се върна при тебе — заяви той. Беше чакал прекалено дълго за подаръка, който му бяха направили тя и Кевин. По никакъв начин нямаше да позволи нещата да се объркат.

— Ще ти обясня по-късно. Обещавам.

Крис го притегли към себе си и обхвана лицето му с ръце.

— Не е нужно да ми обясняваш нищо. Зная, че ако не е нещо наложително, би останал днес с нас.

Мейсън я прегърна здраво.

— Обичам те — прошепна той в ухото й, с цялата нежност, на която бе способен. Искаше му се тези прости думички да изразят цялото богатство от чувства, които изпитваше към нея.

— Обади ми се, когато имаш възможност. Ще бъда тук през целия ден.

— Кажи на Кевин, че ще се върна веднага, щом мога. — Пусна я с неохота и в мига, в който се отдръпна, бе обзет от чувство на загуба. Облече сакото си, обърна се, но после се върна. — Крис, наистина съжалявам. Не бих отишъл, ако…

— Не казвай нищо, Мейсън — настоя тя. — Когато ми обясняваш или се извиняваш, ми отнемаш възможността да ти покажа колко много ти вярвам. Просто си свърши работата и веднага щом можеш, се върни при нас.

Беше му дала най-големия подарък, който някога беше получавал. Тъй като не се доверяваше на гласа си, той само кимна и излезе. Когато стигна до паркинга започна да си подсвирква. Осъзна, че звукът идва от него, и се спря рязко. Не си беше подсвирквал от дете, когато вярваше в щастието.

Щом седна зад бюрото си, се обади на помощника на Ребека и остави съобщение тя да отиде при него веднага, щом дойде на работа. След по-малко от половин час тя стоеше на вратата му.

— Как е Кевин? — попита с влизането Ребека.

— Добре е. Лекарят идва рано тази сутрин и каза, че ако оздравява с такива темпове, ще може да го изпише още утре.

— Съжалявам, че те изплаших излишно, Мейсън. Трябваше да говоря с Крис, преди да ти се обадя в Санта Барбара, но аз самата се притесних много, когато разбрах, че Кевин е в болница.

— Забрави го. — Като си помисли за крайния резултат от обаждането й, той се разсмя. — Не се знае, може би бурното ми нахълтване накара Крис да направи невероятното.

Ребека повдигна вежди учудено:

— Тоест?

Той се плъзна със стола назад и се усмихна:

— Да кажем, че няма да има повече нужда от лекциите ти за това, че съм най-големия задник в света.

— Крайно време беше — заяви одобрително тя.

— Макар да не ми се иска, трябва да призная, че отново беше права.

Тя започна да го изучава.

— Въпреки че много ми харесва да слушам как сипеш възхвали по мой адрес, антената ми прихваща сигнал, че има някаква друга причина, заради която си искал да ме видиш.

Той я погледна одобрително и мина направо към въпроса:

— Искам да намериш начин да пуснеш новината на Фергюсън и Пендри, че Доналдсън е продал парцела си на „Саутуест“. Гледай да споменеш и премията от двайсет и пет процента, която е получил, и внимавай никой да не заподозре, че ние стоим зад изтичането на информацията.

Долната й челюст увисна:

— Не разбирам. Искаш Фергюсън и Пендри да се свържат със „Саутуест“?

— Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Но ако „Саутуест“ им предложи същата сделка, те ще им продадат терените си. Би трябвало да са луди да не го направят!

— Точно така. И аз на това разчитам.

Тя разтърси глава, сякаш да проясни мозъка си.

— Съжалявам, Мейсън, но ще се наложи да ми обясниш. Гордеех се, че винаги съм успявала да вървя в крак с тебе, но този път съм съвсем в неведение. Вчера беше готов да обвържеш собствените си авоари с купуването на тези парцели, а днес правиш всичко възможно те да бъдат закупени от „Саутуест“.

— И на мене ми отне доста време да го осъзная — призна той и я накара да седне на стола срещу бюрото. — Когато си наложих да го обмисля, без да влагам чувства, осъзнах, че ти и Травис сте прави. Планът ми да дам целия си наличен капитал за това парче земя беше истинска лудост. Бях готов да вложа милиони в терен, който никой друг не искаше, само защото баща ми дишаше във врата ми. — Той се изхили. — И тогава дойде просветлението. Ако аз исках да притежавам парцелите покрай реката, тогава…

— „Саутуест“ също ще иска да ги притежава — довърши Ребека вместо него, а в очите й се появи разбиране.

— „Уинтър Констракшън“ би могла да функционира, независимо от тези разноски.

— Но „Саутуест“ не би могла. Поне не задълго. — Тонът й бе пропит с ентусиазъм. — Тъй като по-голямата част от капиталите им са вложени в земя, с която никоя банка не би се захванала, те няма да могат да построят дори и една сграда.

— Баща ми доби впечатлението — и аз не се опитах да го променя, — че сляпо искам проекта да се осъществи и че съм готов да платя каквато цена поиска, за да си получа земята обратно от него.

— Но е сгрешил? — попита колебливо Ребека.

— Аз може да съм заслепен, но не съм глупав. Никога не бих я купил наведнъж. — Мейсън се усмихна. — Особено след като има по-лесен начин да я получа.

— О?

— Помисли малко. Толкова е просто, че е чак смешно. Трябва само да седя и да чакам баща ми и брат ми да дойдат при мене. След като разберат, че няма да се хвана на въдицата им, те ще се опитат да се отърват от земята по някакъв друг начин. Никога няма да успеят да я продадат на цената, на която са я купили. Никой, освен мене, не е дори най-малко заинтересован, а и цената й беше абсурдно повишена още преди аз да се заема с нея. — Той се облегна на стола и се протегна мързеливо, сякаш нямаше никакви грижи. — Според мене, „Саутуест“ няма да имат друг избор, освен да ми продадат земята при мои условия или да се разорят поради финансова несъстоятелност.

— Прекрасно, идеален пример за поетическа правда.

Той се наведе напред и сплете пръстите на ръцете си, а после каза:

— Но планът ми ще проработи, ако успеем да ги накараме да захапят парцелите на Фергюсън и Пендри.

Тя се изправи с дяволито пламъче в погледа.

— Остави това на мене. — Почти беше стигнала до вратата, но внезапно се сети за нещо. Когато се обърна, усмивката й беше изчезнала. Понечи да каже нещо, поколеба се, а после неохотно изрече:

— Говори ли вече с Травис?

Трябваше да се досети, че го следва по петите в разгадаването кой доставя информация на „Саутуест“.

— Не, още не съм.

— Бъди снизходителен към него, Мейсън. Убедена съм, че има някакво обяснение.

Ентусиазмът му за предстоящия ден беше изчезнал.

— И на мене ми се иска да бях така сигурен — промърмори той.

Съвсем необичайно за него, час по-късно, Мейсън все още отлагаше неизбежното. Все още не можеше да остави съобщение, че иска да говори с Травис. Вече обаче се беше свързал с Кели Уайтфийлд и се беше уговорил да обядва с нея този ден.

Най-накрая вече нямаше, за кога да отлага. Тъкмо беше вдигнал слушалката, когато Травис се появи на прага.

— Трябва да поговорим — каза Травис с наведена глава и затвори вратата зад себе си.

Мейсън вдигна поглед и изненадан си пое дъх. Травис изглеждаше поне с десет години по-стар. Силният гняв на Мейсън изчезна и се замени с безпокойство.

— Да — отвърна той. — И аз така мисля.

— Трябва да ти кажа нещо, но не искам да ме прекъсваш, докато не свърша.

Мейсън остави химикалката и скръсти ръце пред себе си:

— Добре. Дължа ти го.

Травис нервни прекара ръка през косата си.

— Аз бях — започна той, без да обръща внимание на думите на Мейсън. — Аз казах на баща ти за крайбрежния проект.

Мейсън вече се беше досетил, но да го чуе лично от Травис, беше шокиращо. Защо, след като Травис беше рискувал всичко, изоставяйки работата си в „Саутуест“ преди толкова години, за да се захване с някакъв зелен колежанин, накрая се беше обърнал на сто и осемдесет градуса? Мейсън си беше задавал този въпрос стотици пъти и не беше стигнал до никакъв отговор.

— Този път наистина ме уплаши, Мейсън. Без значение какво ти говорех или колко цифри ти привеждах като пример, ти не искаше да видиш реалните факти за осъществяването на крайбрежния проект. Колкото повече се замесваше в него, толкова повече той се разрастваше, докато не ти хрумна идиотската идея да построиш град в града. Всеки път, когато прибавяше нова сграда или нова зона за отдих, шансовете да се погребеш под тяхната тежест нарастваха. — Той пъхна ръце в джобовете си и сви рамене безпомощно. — Моите доводи или действия не можеха дори да те забавят. Не можех просто да стоя и да те наблюдавам как се проваляш. Особено като си представях как баща ти ще злорадства.

Боже мой, можеше ли отговорът да бъде толкова лесен? Наистина ли Травис беше искал да спаси Мейсън от самия него?

— Така че си отишъл при него? — попита Мейсън, все още недоумяваш.

— При кой друг бих могъл да отида? Строителните предприемачи наоколо щяха да ми се изсмеят или да ме пратят за освидетелстване. — Погледът му проблесна от дълбоко скрит гняв. — Разбрах от един приятел, че „Саутуест“ искат да разширят дейността си. И тъй като Сакраменто в момента е най-притегателният пазар в щата, ми изглеждаше съвсем логично да дойдат тук. Знаех, че твоят старец ще подскочи от радост при мисълта, че може да те победи в собствения ти двор, а ако можеше да изиграе и ролята на грабител — още по-добре.

Травис беше попаднал точно в мишената. Споменът за триумфиращата и самодоволна усмивка на Стюарт Уинтър щеше да остане завинаги в съзнанието на Мейсън.

— Само че и за миг не ми мина през ум, че няма да иска да го довърши и да постави собствената си марка върху твоя план, за да ти натрие носа. Той обаче беше прекалено умен за мене. Никога не е искал да осъществи крайбрежния проект. Търсел е само начин да те накара да пълзиш пред него и е мислел, че след като притежава нещо, което ти искаш, ще успее да го направи.

— Колко време ти отне да разбереш това? — попита Мейсън.

— Той ми го каза почти направо снощи.

Мейсън усети как сърцето му се разтуптя. Направо се страхуваше да зададе следващия въпрос.

— Ти каза ли му, че ще ми дадеш цялата информация?

— Не. Дори и да го бях направил, нямаше да ми повярва. Мисли си, че ме е хванал за топките и че няма да посмея да мръдна без негово разрешение.

Мейсън мислено си отдъхна. Все още имаше шанс планът му да проработи. „Саутуест“ се нуждаеха от повече парцели, за да успеят наистина да му попречат да строи. Сега можеше само да чака дали ще клъвнат.

— Каквото и да правиш, не го карай да променя решението си.

На Травис му трябваше известно време, за да осъзнае значението на думите му. После той изгледа Мейсън с присвити очи.

— Ти вече знаеше, нали?

— Не всичко.

— Коя част очакваше да попълня?

— „Защо“-то.

Травис сведе поглед, сякаш това, което щеше да каже, беше прекалено болезнено. Гласът му звучеше задавено, когато заяви:

— Сигурно си се почувствал много зле, когато си разбрал.

— Да кажем, че съм имал и по-добри моменти.

— А сега?

Мейсън не можеше да определи какво точно чувства. Гняв, тъга, ужасно усещане за загуба, но и някаква надежда.

— Не зная — отвърна най-после той. — Нужно ми е известно време да помисля.

Травис кимна:

— Ако решиш, че не ме искаш повече наоколо, ще те разбера.

— Иска ми се да ти кажа, че това изобщо не съществува като възможност.

— Всичко е наред, Мейсън.

През последните четиринайсет години всичко беше черно или бяло за Мейсън. Когато обаче Крис и Кевин се появиха в живота, очите му се отвориха за красотата и на сивото. Макар „да“ и „не“ да си оставаха добри отговори, „може би“ също беше придобил важност, каквато той никога не беше мислил за възможна. Как можеше да махне с лека ръка на всичко, което бяха преживели с Травис заради погрешната и прекалена загриженост? Дали някога щяха да успеят да си възвърнат предишните отношения? Нямаше ли да е по-добре да скъсат завинаги, за да могат и двамата да продължат на чисто?

— Просто не зная, Травис — повтори Мейсън, макар да му се искаше да има друг отговор.

Травис кимна:

— Май нямам право да очаквам друга реакция от тебе.

Мейсън сключи ръце, няколко секунди се взира в тях и после каза:

— Има още нещо, Травис.

Тъй като не знаеше как да го каже по-внимателно, той реши да кара направо:

— От колко време насам информираш майка ми за личния ми живот?

Травис рязко се изправи, а гръбнакът му се стегна като металните скелета, по които той се катереше с такава лекота.

— Това е нещо само между нея и мене.

— Не и когато обсъждате мене.

Травис помисли малко и после неохотно започна:

— Чуваме се редовно от деня, в който преди дванайсет години тя се появи на строежа и ти й обърна гръб — оправда се той. — Тя е прекрасна дама и не заслужава това, което ти и Стюарт й причинихте. Може би сега, когато имаш Кевин, ще разбереш как се е чувствала, когато е изгубила детето си, и ще й се обаждаш от време на време.

— Можеше да ми кажеш.

— Така ли? И ти щеше да ме накараш да избирам тебе или нея. И какво щяхме да спечелим?

Мейсън изпита извратено удоволствие от факта, колко далече е отишла Айрис, за да има, макар и малък контакт със сина си.

— Колко често се обаждаше?

Травис премигна изненадан.

— Един-два пъти месечно — отвърна той объркан. — Би могла да се обажда и по-често, но не можах да я убедя, че не ме притеснява.

— Какви въпроси ти задаваше?

— Как се чувстваш, излизаш ли с хубави жени, какви… Той спря и присви ядосан очи. — Не си мислиш, че е информирала Стюарт за всичко, нали?

Какво го караше, да търси причина, за да не й се доверява?

— Възможно е.

— За нищо на света, а ти си гадно копеле, щом си го мислиш. — Травис отчаян отпусна рамене. — Не мога да те убедя. В безоблачното небе ще откриеш облаци само защото ти се иска да ги има там. — Той се обърна да излиза. — Обади ми се, когато решиш за другото. Ще бъда в хотела.

Мейсън се облегна на стола и погледна Травис, който си тръгваше. Изпитваше дълбоко чувство на загуба, но не можеше да направи нищо. Да се преструва, че всичко щеше да бъде наред и че можеха да продължат, все едно нищо не се беше случило, беше не само глупаво, но и нямаше да има желания ефект. Мейсън не можеше да приеме около себе си да има човек, на когото да не се доверява.

Дори този човек да се беше превърнал в бащата, който Мейсън никога не беше имал.

Глава четиридесета

— Тати се прибра — извика Кевин, който се втурна през дневната и се хвърли в прегръдките на Мейсън.

Крис дойде след него, бършейки ръцете си в кърпата.

— Опитах се да се свържа с тебе в кабинета ти, за да ти кажа, че Кевин го изписаха по-рано, но ти вече си беше тръгнал.

Мейсън целуна леко Кевин.

— Не знаех какво да мисля, когато отворих вратата на болничната ти стая и видях, че те няма там — каза той.

— По-добре съм.

— Очевидно. Но не трябва ли да внимаваш още известно време? — Той погледна Крис. — За всеки случай.

— Той е добре, Мейсън. Лекарят каза, че няма причина да му забраняваме каквото и да е.

— Сигурна ли си, че знаят какво говорят?

Тя кимна търпеливо.

— Кръвта циркулира нормално и той се е възстановил от грипа. — На устните й се появи усмивка. — Единственото нещо, което е останало, с лек случай на родителска параноя, но мисля, че ще се справим с нея и без помощта на Кевин.

Отвън се чу клаксонът на кола.

— Това е Трейси — извика Кевин, измъкна се от прегръдката на Мейсън и хукна към вратата.

Мейсън го гледаше как излиза.

— Знаех си, че ще дойде ден, в който между двама ни ще застане жена, но никога не съм си мислил, че ще с толкова скоро.

Крис се разсмя и зае мястото на Кевин в прегръдките на Мейсън.

— Като говорим за жени — започна заплашително тя — как е Кели?

— Ммм, това ми харесва — отговори той и я целуна продължително. Джанет очевидно беше казала на Крис, че е отишъл на обяд с Кели. — Зеленото много ти отива.

— Е?

Тъй като имаше нужда от физически израз на изпълващото чувство за щастие, той вдигна Крис и я завъртя буйно, наслаждавайки се на допира й и радостен от искрената й реакция.

— Ако ти кажа, ще разваля изненадата.

— О, аз обичам изненадите — заяви с блеснали очи тя. — Но мразя да чакам. Кажи ми.

Той бавно я спусна надолу, така че тялото й се плъзна по неговото.

— Довечера — прошепна дрезгаво той. — След като Кевин си легне.

— А няма ли да ми подскажеш малко, за да ми помогнеш?

Той се разсмя силно. Боже, колко добре се чувстваше!

— Подсказванията винаги са последвани от предположения.

— И още подсказвания — отвърна лукаво тя.

Той помисли малко, после бръкна в джоба си и извади един плик.

— Можеш да видиш какво има вътре.

Крис погледна плика, а после и Мейсън, очевидно доста объркана.

— Самолетни билети? Какво общо има Кели Уайтфийлд с тях?

— Притежава туристическа агенция.

Тя сви рамене.

— А аз си мислех…

Той зарови лице в косата и прошепна в ухото й:

— Не, не си. Дори и за миг.

— Откъде си толкова сигурен?

— Защото знаеш, че те обичам.

— Но защо са тези билети?

— Имаш ли нещо против сватбено пътешествие?

Крис притисна плика към гърдите си.

— Не, нищо — отвърна бързо тя. — Но си мислех, че имаш много работа.

— Обадих се в твоята агенция, за да разбера кога и за колко дълго могат да те освободят от ангажиментите ти, а после казах на Джанет да направи същото за този период — три седмици през следващия месец. Макар и да ми се иска да си мисля, че съм незаменим, няма нищо, което Ребека или Травис… — Той спря и дъхът му секна от силното чувство на загуба, което последва споменаването името на Травис. — Както и да е, в кантората могат да се справят и без мене.

Тя се отдръпна да го погледне.

— Какво има?

На върха на езика му беше да отрече, че има проблеми, когато осъзна колко много всъщност искаше да сподели с нея случилото се. Крис имаше силна интуиция, беше мила, не таеше омраза към никого, слава богу, и с изключение на случаите, когато не се налагаше да защити Кевин от някой, който според нея го заплашваше, търсеше доброто у хората.

— Открих, че Травис предава информация на баща ми и брат ми за едни парцели, които аз исках да закупя.

— Сигурен ли си? — попита изненадана тя.

— Самият той ми каза.

— Защо ще постъпва така? — Тя помисли малко, после вдигна ръка. — Не, чакай, нека аз да се сетя. Направил го е, защото си е втълпил, че по този начин ти помага.

— Откъде знаеш?

— Не е нужно да прекараш и пет минути с Травис, за да разбереш, че според него ти хвърчиш из облаците. Зная, че е клише, но постъпката му сигурно е наранила повече него, отколкото тебе.

Мейсън прекара ръка през косата си, а после разтри врата си.

— Права си, но това не променя нещата.

— Нищо не може да ги промени — каза тя тъжно. — Ако можеше да стане, не мислиш ли, че Травис ще е първият, който ще го иска?

— Искаш да кажеш, че трябва да забравя и да продължа все едно нищо не се е случило?

— Можеш ли?

— Не.

— Тогава започни да градиш върху него. Обсъждай го с Травис, докато престане да бъде толкова важно. — Тя се протегна и нежно го погали по бузата, успокоявайки го по същия начин, по който би го направила и с Кевин. — Не можеш да захвърлиш четиринайсет години приятелство само заради една грешка.

С разума си осъзнаваше, че е права, но не можеше да се отърве от чувството, че Травис е измамил доверието му. Ако не можеш да се довериш, какво друго ти остава?

— Трябва да помисля.

— Не усложнявай прекалено много нещата, Мейсън. И не зарязвай това, което имаш сега, заради нещо, което можеш да почувстваш след пет месеца. Първо изчакай пет месеца.

Той я притегли към себе си и я прегърна, без да продума нищо.

— Просто ми е нужно малко повече време да помисля.

Тя обви ръце през кръста му.

— Съжалявам. Зная как те е наранило.

Автоматичният му рефлекс беше да отрече, че Травис го е наранил, макар че това би било полезно. Крис никога не би му повярвала. Вече го познаваше твърде добре, за да се измъкне по този начин.

— Все още ли искаш да знаеш къде ще ходим?

Погледът й му каза, че не я е заблудил.

— Знаеш, че искам — отвърна тя със същия тон.

— Топло място е, но не тропическо.

— Не пустинята — изстена тя. — Не понасям горещина. Цялата се изривам, потя се ужасно и ставам раздразнителна. Ще искаш да се разведем още преди да сме завършили сватбеното пътешествие.

Ако можеше да задържи този миг до края на живота си, щеше да умре като щастлив човек.

— По дяволите, сега ти трябва да кажеш.

— Не ме заблуди за… — Телефонът иззвъня и я прекъсна. Тя го докосна по гърдите. — Не мърдай оттук. Още не съм свършила с тебе.

Той я прегърна и я целуна бързо. Когато тя отвърна на целувката му и езикът й докосна неговия, той едва успя да си наложи да я пусне.

— Веднага се връщам — обеща тя, измъкна се и тръгна към кухнята. — Задръж тази мисъл.

Обаждането беше за Мейсън. Веждите му се повдигнаха въпросително, докато поемаше слушалката от Крис. Тя прошепна името на Ребека.

— Чу ли нещо? — попита той, без да успее да скрие нетърпението си.

— Хванаха се — отвърна радостна тя. — Брат ти лети насам, за да сключат сделката довечера.

Мейсън въздъхна облекчено.

— Много се радвам за тях — заяви той с усмивка на устни.

Ребека се изхили:

— Сигурна съм, че е така.

Но онова, което усети, го зашемети: естествено, почти натрапчиво бе желанието да сподели новината с Травис. Радостта, чувството на задоволство нямаха да бъдат пълни без него. Едва сега той разбра какво точно означава да загубиш приятел.

— Виждала ли си Травис? — попита Мейсън.

Отсреща настъпи многозначително мълчание.

— Не, но мога да го намеря, ако искаш.

— Направи го — каза той, решил се най-после. — Помоли го да се видим… — Къде? Не в кабинета му. Той беше територия на Мейсън. И после изведнъж си спомни. — Травис каза, че ще бъде в хотела следобед. Кажи му, че ще отида там след час.

— Нещо друго?

— Кажи в счетоводството да се увеличи заплатата на Уолт Бианки.

— Окей… — отвърна тя, като очевидно го чакаше да продължи.

— Дължа на Уолт извинение, но не бих искал да уточнявам защо. Не желая той да разбере, че някога съм се съмнявал в него. Просто му кажи, че според мене се справя страхотно добре с работата.

— Нещо друго? — попита тя за втори път.

— Не. Да не съм забравил нещо?

— Не зная, освен ако не мислиш, че по някаква причина дължиш и на мене извинение.

Мейсън се изхили:

— Ще ти донеса подарък от сватбеното си пътешествие.

— Мога ли да изявя някои претенции?

— Обади се на Травис, Ребека.

Този път беше неин ред да се разсмее:

— Смятай го за сторено.

Мейсън затвори телефона и се обърна към Крис. Прокара ръка през косата си, после запристъпва от крак на крак. Не знаеше как да й съобщи за идеята, която се оформяше в ума му след сутрешния му разговор с Травис. Най-накрая престана да търси най-точните думи и направо пристъпи към въпроса.

— Мислех си да помоля майка да гледа Кевин, докато ни няма — каза той и бързо добави. — Ако нещо се случи, Мери и Джон са наблизо, а и ние няма да ходим на сафари, та да не могат да се свържат с нас.

Крис си пое изненадано дъх.

— О, Мейсън, идеята ти е чудесна. Какво те накара да се сетиш за нея?

— Това е дълга, объркана история.

Тя нежно го целуна по устните:

— Имам много време. И бих искала да го прекарам с теб. Искам да узная всичко за тебе — от времето, когато си бил малко момче и си строял пясъчни кули по плажа до сегашния ти телефонен разговор с Ребека. Всичко, което ще ми разкажеш, ще ми бъде интересно. — Тя спря и се намръщи. — Е, с едно изключение. Можеш да спестиш подробностите от връзката си с Кели и да не ми ги казваш известно време.

Най-прекрасното нещо беше, че той й вярваше. Мислеше си за самотните обеди и вечери, за великолепните залези, които беше наблюдавал сам. Никога повече! Нямаше да продължи живота си в строг тъмничен затвор.

— Виж какво, защо не оставим тези пикантни подробности от моя живот за отегчителните моменти по време на морското пътешествие?

— Морско пътешествие? — възкликна тя възбудено. — Ще ходим на морско пътешествие?

Той изстена:

— Проклятие. Не исках да ти казвам, докато Кели не потвърди резервациите. Трябва да разбере дали яхтата е свободна.

— Ще сме с яхта? Мислех, че хората правят морски пътешествия на големи кораби.

— Не и този път — заяви той и отново я взе в прегръдките си, неспособен да се насити на топлината й. — Искам те изцяло за себе си. Кели урежда яхта и екипаж, които трябва да ни отведат до Гръцките острови.

— Уф, не ми се ще да подхващам този въпрос, но ти сигурен ли си, че няма да ни качи на някой товарен кораб за Антарктида? Има достатъчно основания за това. — Крис се ухили дяволито. — Аз бих постъпила по този начин.

— Колко пъти да ти повтарям, че Кели и аз сме приятели. — Той повдигна вежди. — А и доколкото зная, храната на товарните кораби е фантастична. — Целувката му беше пълна с обещания за предстоящи удоволствия. — И за да съм съвсем честен — прошепна той — сещам се за много по-лоши работи от прекарването на две седмици под завивките в опити да те стопля.

— Мислех, че си си взел три седмици отпуска.

— Две за тебе и мене и една за тримата. Надявах се, че ако те поканим да се присъединиш, ще се съгласиш, и двамата ще заведем Кевин в Дисниленд.

Тя облегна глава на гърдите му:

— Мисля, че започва да ми харесва да съм омъжена за тебе, Мейсън Уинтър.

— Мислиш? — попита той и облегна брадичката си върху главата й.

— Добре де, зная, че е така. Не бъди нахален.

Мейсън я притисна към себе си, обзет от толкова силна любов, че не можеше да произнесе и една дума.

Крис беше тази, която наруши мълчанието. Тя се сгуши още по-близо до него и каза:

— Защо не отпразнуваме завръщането на Кевин у дома с пица от заведението на Пит?

— Звучи страхотно. А защо не попиташ семейство Хендриксън дали не искат да се присъединят към нас?

Когато тя го погледна, в очите си имаше сълзи на щастие.

— Добре дошъл в семейството, господин Уинтър.

Той я целуна по върха на носа.

— Не мога да ви кажа колко съм щастлив, че ме поканихте, госпожо Уинтър Особено след като това е мястото, където най-много искам да бъда.

Половин час по-късно Крис стоеше до прозореца в дневната и наблюдаваше камиона на Мейсън, който завиваше зад ъгъла. Отиваше на срещата с Травис. Когато той се скри, погледът й се премести към небето и се спря върху самотен облак. Дълго време тя се взира в бялото кълбо, мислейки си за хубавите и лошите неща в живота през последните шест години и за това, колко пъти се беше прехвърляла от един влак на друг и отиваше в противоположни посоки.

Сети се и за Даян — сестрата, която беше изгубила и която навремето беше категорична, сигурна, непроменима константа в живота й и която впоследствие се беше оказала най-мимолетна.

Докато бяха по-малки, Крис се грижеше за Даян, каквито бяха задълженията и ролята на по-голямата сестра. Никога не беше хрумвало на Крис, че един ден, по своя непоколебим начин, Даян щеше да бъде тази, която щеше да се погрижи за нея — даде й син, а после и мъжа, когото тя, Даян, беше обичала повече от живота си.

За втори път този ден в очите на Крис имаше сълзи.

— Благодаря ти, Даян. Обещавам, че ще се грижа добре за тях — прошепна тя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.